Емили Гифин
Там, където принадлежим

Превод от английски: Анета Макариева-Лесева, 2015

chitanka.info

На Нанси Лекрой Молър, моята най-добра приятелка завинаги.

1.
Мариан

Знам какво се говори за тайните. Чувала съм какво ли не. Че те преследват, че направляват живота ти. Че отравят взаимоотношения и развалят семейства. Че в крайна сметка само истината те прави свободен. Може и така да е за някои хора и за някои тайни. Но аз бях напълно уверена, че съм изключение и цели две десетилетия не я споделих с никого. Нито с най-близките си приятелки в изблици на пълно откровение, нито с любимия си Питър в мигове на най-голяма близост. Баща ми изобщо не научи за това. Не коментирах случилото се и с майка си — единствения свидетел; сякаш в желанието си да го оставим зад гърба си, да продължим напред, негласно си бяхме дали обет за мълчание. Нищо не успях да забравя, нито за ден, въпреки това бях убедена, че понякога е по-добре миналото да си остане в миналото.

И това се оказа грешка. Не трябваше да подминавам с лека ръка думите, от които тръгна всичко в онази гореща нощ, толкова отдавна:

Може да бягаш. Но няма да успееш да се скриеш.

Онези думи, онова лято, моята тайна бяха много далеч от мислите ми, докато двамата с Питър се разхождахме по Блийкър стрийт след разточителната вечеря в „Лупа“, любимия ни ресторант в града. След няколко неуспешни опита зимата най-после си беше отишла, а от бутилката „Бароло“, която споделихме с Питър, меката пролетна вечер ни се виждаше необичайно топла. Тъкмо това е едно от многото неща, на които се възхищавам у него — изтънченият вкус, съчетан с твърдото му убеждение, че животът е прекалено кратък, за да се задоволяваме с посредствено вино. И въобще с всичко посредствено. Той е толкова непринуден и усърден в работата си, че е невъзможно да бъде наречен сноб; отбягва онези свои познати, които се гордеят, че „не пипват нищо“, но категорично е от елита, отраснал в най-отбраните кръгове на обществото. Аз не се чувствам неудобно в този свят, макар че винаги се бях придържала в периферията му, преди Питър да ме въведе в средата на собственици на самолетни компании, яхти и вили в Нантъкет и Сейнт Бартс.

— О, най-сетне се отървахме от кишата по тротоарите — възкликвам аз, доволна, че вече мога да се издокарам с обувки на висок ток и с лека жилетка след месеци в неугледни гумени ботуши и дебели зимни палта.

— Знам, знам… Quel soulagement[1] — измърморва Питър и ме прегръща през рамо. Не познавам друг човек, който може да си позволи да разсъждава на френски, без да изглежда ужасно превзет, може би защото бе прекарал по-голямата част от детството си в Париж като син на френска манекенка и американски дипломат. И въпреки че дошъл да живее в Америка чак на дванайсет години и вкъщи му било забранено да говори на друг език, освен на френски, имаше безупречно произношение и маниери.

Усмихвам се и притискам лице към силното му рамо, а той ме целува по върха на главата и пита:

— А сега накъде, шампионе?

Лепна ми това прозвище, след като убедително го победих на скрабъл още на третата ни среща, при това два пъти последователно, и то с нескрито задоволство. Бях допуснала фаталната грешка да му призная, че в моето детство на шега наричахме „Шампион“ кучето ми — сляп и куц шоколадовокафяв лабрадор. Оттогава започна да ме нарича така на галено, а „Мариан“ използваше, когато бяхме сред хора, в изблици на страст или в редките моменти на недоразумения.

— Какво ще кажеш за десерт? — подхвърлям аз, докато завиваме зад ъгъла. Разкъсвани от колебания между кексчета в „Магнолиас“ и шамроли в „Рокос“, в крайна сметка решаваме да обуздаем лакомията си и в уютно мълчание продължаваме разходката си покрай кафенета, барове и весели компании. И тогава, разнежена от виното, времето и изискания му парфюм, от устата ми се изплъзва: — А за женитба?

На трийсет и шест, след двегодишна връзка, естествено съм стигнала до въпроса, който човърка дори приятелите ми. Но тази вечер за пръв път си позволявам да го задам директно и моментално съжалявам за лекомислието си и се приготвям да чуя отговор, който няма да ми хареса. Разбира се, настроението веднага се променя и усещам как ръката на рамото ми се напряга. Казвам си, че това невинаги е лош знак. Може би просто не прецених момента. Дори ми минава през ум, че може би вече е купил пръстен и че реагира така, защото му развалям изненадата.

— О, забрави — добавям аз през неествено звънлив смях, който само увеличава конфуза ми. Получи се нещо като да си вземеш обратно думите „обичам те“ или да заличиш еднократна сексуална авантюра. Невъзможно.

— Шампионе… — започва той и след няколко секунди добавя: — Така ни е толкова добре.

Колко мило признание, направо обещаващо, но толкова далеч от очаквания отговор, че не успявам да се въздържа и му го казвам.

— И какво точно означава „толкова“? Постоянно състояние? Да отидем в общината още сега? Или нещо между двете? — питам аз със закачлив тон и Питър яхва възможността да разведри ситуацията.

— Май няма да е зле да си вземем кексчета все пак — подхвърля той.

Не се усмихвам. Идеята за правоъгълен диамант, скрит в една от италианските му мокасини се изпарява.

— Шегувам се — и той ме притиска още по-плътно към себе си. — Би ли повторила въпроса?

— Женитба. Между нас двамата. Какво мислиш? — повтарям аз. — Някога изобщо минавало ли ти е през ум?

— Да. Разбира се… — Усещам задаващото се „но“ като капки дъжд след оглушителен гръм. — Но току-що се разведох — не закъснява основателното му оправдание.

— Вярно — отвръщам аз, напълно съкрушена, докато той се заглежда в една тъмна витрина, явно силно заинтригуван от канцеларските пособия и химикалките „Монблан“. Запомням го като добра идея за подарък, особено за толкова изискан човек като него, „който си има всичко“. Копчета за ръкавели, електронни закачки, уикенди в живописни хотелчета в Ню Ингланд. Дори специално поръчана в ЛЕГО статуя на американски лос, неофициалния талисман на любимия му колеж „Дартмут“.

— Но бракът ти се разпадна много отдавна. Не живееш с Робин повече от четири години — не се предавам аз.

Често прибягвам до този аргумент, макар и в различен контекст. Обикновено, когато сме с други двойки или когато някой ме гледа като натрапница — любовницата, отмъкнала нечий съпруг. За разлика от някои мои приятелки, които са експерти по женените мъже, никога не съм допускала да стигна по-далеч от намигване или питие от човек с брачна халка просто защото в годините преди Питър не понасях тайните, игричките, фобията от обвързване или други подобни симптоми на синдрома Питър Пан, превърнал се вече в епидемия, поне в Манхатън. А и донякъде, защото беше въпрос на самоуважение. Но пък, от друга страна, беше и прагматизъм, житейска тактика след трийсетте. Знаех точно какво искам, кого искам и твърдо вярвах, че ще го постигна с упоритост и решимост, с каквито бях изградила телевизионната си кариера.

Не че беше много лесно. След дипломирането си в школата по изкуства в Нюйоркския университет се преместих в Лос Анджелис и започнах работа като един от многото асистент-режисьори в посредствен ситком на „Никелодеон“. След осемнайсет месеца, през които главната ми задача беше да се старая да изпълнявам точно поръчките за обяд и не написах нито една дума за програмата, си намерих друга постоянна длъжност като сценарист в медицински сериал. Беше голямо преживяване. Научих много, запознах се със страхотни хора и се издигнах до редактор, но нямах личен живот, а всъщност не бях толкова отдадена на филмовата индустрия. Затова в един момент реших да рискувам, отказах се от сигурната си позиция и се върнах в Ню Йорк в скромен, уютен апартамент в Парк Слоуп. За да си покривам разноските, продадох два материала и започнах да работя на свободна практика за няколко съществуващи продукции. Любимото ми място за писане стана „Агис“, малък семеен бар, където постоянно вреше някаква драма между четиримата братя и най-вече между съпругите им и майка им, ирландска имигрантка. Докато работех върху текущите си проекти, постоянно си записвах идеи, вдъхновени от тях, и така внезапно се появи „Саут Секънд стрийт“ (но пренесох действието от съвременния бар в Бруклин във Филаделфия през седемдесетте). Не беше някаква гениална идея за тогавашната тенденция в телевизията, защото бях от старата школа и вярвах, че мога да пресъздам вълнуваща история с думи и въображение, вместо да прибягвам до разни фантасмагории. Агентът ми също вярваше в мен и се зае да го представи на всички големи телевизионни канали, което отприщи истинска война за закупуване на правата. Сключих сделка за по-малка сума (въпреки това достатъчна, за да се преместя в Манхатън), но срещу по-голяма творческа свобода. И воала. Мечтата ми се сбъдна. Станах изпълнителен продуцент. Имах своя шоупрограма.

И тогава, след една напрегната година, се запознах с Питър. Знаех името му дълго преди да го срещна — от колегите в бранша и от писанията във „Варайъти“: Питър Стандиш, прословутият продуцент, отмъкнат от конкуренцията, спасителят, от когото се очакваше да вдигне рейтинга ни и да възроди репутацията ни. И в качеството си на нов изпълнителен директор практически ставаше мой началник, още една причина да влезе в забранения ми списък. Все пак сутринта, когато за пръв път го видях в „Старбъкс“, в нашето лоби, прецених, че мога да допусна изключение от правилото, защото се сетих, че не съм на негово пряко подчинение — програмният директор беше звеното между нас. Освен това вече се бях утвърдила като име. Сериалът ми, макар и скромен, се харесваше, даваше сериозна заявка за активния сезон, така че никой не можеше да ме обвини, че ще го използвам, за да се издигна в кариерата си.

Естествено, от тогавашната си позиция на опашката зад него, откъдето дочух, че си поръча „двойно дълго капучино, екстра драй“, всичко беше просто теория. Веднага забелязах, че не носи халка, но изглеждаше недостъпен, което долових, след като го потупах по рамото, представих му се и набързо, но много професионално го приветствах с добре дошъл. От бюлетина в компютъра си знаех, че е на четирийсет и седем години, но нямаше нито един бял косъм на главата и изглеждаше много по-млад, отколкото очаквах. Освен това беше по-висок и по-атлетичен, отколкото си го представях. Изобщо всичко беше много по-голямо — дори ръката му около чашата капучино.

— Приятно ми е да се запознаем, Мариан — отвърна той с очарователно небрежно килната глава. Поспря се, докато си поръчвах дълго лате и дори изчака барманът да го направи и го гарнира с комплимент за страхотната ми работа по филма. — Разбрах, че се очаква и продължение?

Кимнах скромно и се опитах да не зяпам елегантния му костюм и трапчинката на гладко обръснатата му, упорита брадичка.

— Да. Засега извадихме късмет. Но има и какво да се желае, за да разширим аудиторията… Гледали ли сте нещо от него?

Каква дързост. Да изпитвам шефа на шефа си. Колебанието му подсказа отговора. Усетих как се чуди дали да си признае, че никога не е гледал моето шоу.

Накрая с неудобство го направи и добави:

— Но тази вечер ще го гледам. Обещавам.

Разбрах, че наистина е човек, който държи на думата си — репутация, която си бе спечелил в бизнес, пълен с хищни, самовлюбени играчи.

— Е, поне знаете, че се излъчва в четвъртък — усмихвам се аз и изпитвам неустоимо привличане, което изглежда взаимно. Много отдавна не бях усещала такова ниво на химия, и то с някого толкова подходящ, поне на хартия.

На следващата сутрин, за моя приятна изненада, двамата отново се засичаме в „Старбъкс“ в 7:50 и неизбежно си задавам въпроса дали не го е направил нарочно, също като мен.

— Е, какво мислите? — кокетно питам аз, което е далеч от обичайния ми стил, особено на работа. — Гледахте ли го?

— Да. И много ми хареса — оповестява той и си поръчва същото като предишния ден, само добавя бита сметана, за да подскаже, че може да бъде и спонтанен. Грейвам и му благодаря.

— Стегнат сценарий. Страхотна игра. Тази Анджела Ривърс ми изглежда огън жена — заявява той, имайки предвид нашата изгряваща, талантлива червенокоса главна героиня, която често сравняват с Люсил Бол. По време на кастинга едва я наложих вместо друга по-утвърдена звезда. Определям го като едно от най-добрите си решения като продуцент.

— Да — съгласявам се аз. — Виждам я с „Еми“ в близко бъдеще.

Питър кимва, очевидно съгласен с мен.

— О, между другото — продължава той и в погледа му се чете усмивка, — не само че изгледах филма, но намерих и пилотния трейлър. И всичко от първия сезон. Така че трябва да ти благодаря за оскъдните четири часа сън миналата нощ.

Разсмях се.

— Следобедно еспресо — предлагам му аз, докато се отправяме към асансьора. — Върши чудеса.

— Звучи добре. В четири и половина? — намига ми той.

Сърцето ми се разтуптява лудешки и кимвам. Започвам да броя минутите до четири и половина следобед този ден и всеки друг през следващите няколко седмици. Това се превърна в наш ритуал, макар за пред хората да се преструвахме, че е случайно съвпадение.

Тогава, след като веднъж бях споменала страстта си към шапките, пристигна по куриер от „Барнис“ някакъв пакет на мое име. Вътре открих закачлива черна, сатенена барета и картичка с надпис: „На Мариан, единственото момиче, което знае как да се справи с това.“

Веднага открих директния му номер от указателя и го набрах. Зарадвах се, като чух, че той лично вдигна слушалката.

— Благодаря — направо казах аз.

— Удоволствието е мое — отвърна той и усетих, че се усмихва.

— Прекрасна е — продължих възторжено.

— А картичката? „Момиче“ добре ли е? Колебах се между „момиче“ и „жена“. — Ето това потвърди, че изпитва нещо повече към мен и че той също може да е уязвим. Усетих, че хлътвам още повече по него.

— За теб може и „момиче“ — обявих аз. — И наистина е прекрасна. Все пак се радвам, че не е малиновочервена.

— Или пък втора употреба — добави той с присъщото си чувство за хумор. — Бих искал да те видя с нея. И ако беше топло…

Разсмях се, пламнах, стомахът ми се сви от вълнение, зачудих се кога — а не дали — ще ме покани на истинска среща.

Три дни по-късно отлетяхме със служебния самолет за Лос Анджелис за наградите „Еми“. И макар че моят сериал не беше сред номинираните, предизвикахме сериозен интерес и никога преди не се бях чувствала толкова горда с работата си. Не по-малък интерес предизвикахме и двамата с Питър като двойка, защото нашите „случайни“ срещи на кафе вече бяха провокирали слухове. Държахме се на дистанция по червения килим и особено внимавахме на коктейлите по-късно, докато накрая и двамата едва се сдържахме и той ми изпрати съобщение, което пазя и до днес в айпада си: „Роклята ти е поразителна“.

Усмихнах се, доволна, че не бях похарчила напразно цяло състояние за тоалет на Алберта Ферети и че бях сменила обичайното си черно с изумруденозелено. Обърнах се в неговата посока точно когато долетя второ съобщение: „Макар че сигурно би изглеждала още по-добре на пода“.

Пламнах и поклатих глава, когато получих третото: „Обещавам, че няма да се опитвам да разбера дали е така, ако се видим горе. Стая 732“.

След по-малко от десет минути се срещнахме в стаята ми, най-сетне сами, усмихнати един срещу друг. Бях сигурна, че моментално ще се хвърли да ме целува, но той така се владееше, че ми се струваше неустоим, все повече с всяка следваща чаша шампанско. Алкохолът ни замайваше, но ние цял час разговаряхме за какво ли не: за състоянието на телевизията, за нашата мрежа, за моя сериал, обсъждахме клюките за актьорите и дори лични драми на служителите. Той ми разказа за тринайсетгодишния си син Ейдън и за неприключилия си развод. И въпреки че шеговито наричаше бившата си „ищцата“, не я изкара злосторница; това ми се стори приятно разнообразие след други мъже в развод, с които бях излизала. Разказвахме си за любимите си градове и хотели и за места, на които бихме искали да се върнем — в действителност и на кино. Имахме и някои различия във вкусовете си. Аз предпочитах Карибите и традиционните обиколки на градове като Рим и Лондон, докато на него му допадаха екзотичните пътешествия — Златният триъгълник в Тайланд и вулканът Пакая в Гватемала, които някога бе видял. Освен това бе поемал по-големи рискове в работата си, което, естествено, бе дало резултат, докато аз обикновено избягвам усложненията и предпочитам да се придържам към работещи проекти, макар и по-незначителни. Въпреки това, на по-дълбоко ниво, споделяхме едно светоусещане — безкраен стремеж към съвършенство и вечно търсещ дух, любов към Ню Йорк с всичките му прелести и недостатъци, известен консерватизъм към философията, че всички имат право да живеят, както намерят за добре, независимо от политическите и религиозните си убеждения. Беше красив, самоуверен, интелигентен и деликатен — самото съвършенство според моите представи.

И когато по калифорнийския небосклон изплуваха първите нежнорозови нюанси, той се пресегна, хвана ме за ръката, дръпна ме на коленете си и ме целуна така, както не бях целувана от много години. След няколко минути си пожелахме лека нощ, после се разсмяхме и го заменихме с добро утро.

След няколко седмици вече бяхме истинска двойка, дори стигнахме до етапа, че няма да се виждаме повече. Една вечер ни снимаха как вечеряме заедно и снимката се появи на първа страница на „Пейдж Сикс“ с текст: „Влиятелна любовна връзка: телевизионният директор Питър Стандиш с продуцентката Мариан Колдуел.“ Започнаха да валят обаждания от приятели и познати, видели снимката, а аз се преструвах на нещо средно между ядосана и изненадана, но тайничко умирах от удоволствие и си запазих изрезката за бъдещите ни деца. Всичко би изглеждало прекалено хубаво, за да е истина, ако не бях знаела винаги, че е възможно и дори неизбежно да срещна човек като него.

Може би това наистина е прекалено хубаво, за да е истина, мисля си аз, докато вървим, хванати под ръка, и го наблюдавам с присвити очи. Може би сме дотук. Може би няма да се случи нищо по-хубаво. Може би все пак съм едно от онези момичета, които вечно очакват или се примиряват, или постигат някаква комбинация от двете. Изпълват ме разочарование и напиращ гняв. Гневя се на него, но повече на себе си, защото си затварям очите пред факта, че когато някой избягва една тема, обикновено си има причина.

— Мисля да се прибирам — заявявам аз след продължително мълчание, с надеждата, че думите ми не звучат като самосъжаление или манипулация — двете карти, които не вършат работа в отношенията между двама души, особено с човек като Питър.

— Стига де. Наистина ли? — изрича Питър с нотка на примирение, вместо неодобрението, което очаквах. Винаги се контролира, винаги е толкова премерен и макар че по принцип обожавам това му качество, този път се подразних. Той спира внезапно, вглежда се в мен и хваща ръцете ми.

— Да. Наистина съм уморена — лъжа аз и освобождавам ръцете си.

— Мариан. Не прави това — вяло протестира той.

— Нищо не правя, Питър — отвръщам аз. — Опитах се да поговоря с теб…

— Добре — съгласява се той и въздъхва, вместо да завърти очи. — Тогава да поговорим.

Преглъщам бодливата си гордост и унижението и казвам:

— Хубаво. Е, мислиш ли, че би могъл да се ожениш отново? Или да имаш друго дете?

Той въздиша, отваря уста да заговори, спира и опитва отново.

— Нищо не ми липсва в живота, ако имаш това предвид. Имам Ейдън. Имам теб. Имам работата си. Животът е хубав. Много хубав. Аз наистина те обичам, Мариан. Обожавам те. Знаеш това.

Чакам още признания и си мисля колко лесно би било да ме укроти с някое мъгляво обещание: Не знам какво точно искам, но те виждам в живота си. Или: Искам да те направя щастлива. Или дори: Всичко е възможно. Нещо. Каквото и да е.

Вместо това той ме поглежда безпомощно, когато се появяват две таксита едно след друго, случайност, на която приписвам всевъзможни значения. Махвам на първото и си налагам да се усмихна.

— Да го оставим за утре. Става ли? — предлагам аз в опита си да спася остатъците от образа ми на силна, независима жена и не мога да не се запитам дали това не е заблуда.

Той кимва и аз примиренчески приемам бърза целувка по бузата. После сядам в таксито и затварям вратата, като внимавам да не я тресна, но и да не го поглеждам в очите, докато колата се отделя от тротоара и потегля към апартамента ми на Ъпър Ийст Сайд.

Трийсет минути по-късно, когато вече съм се преоблякла в най-старата си и най-удобна бархетна пижама и вече съм се потопила в самосъжаление, звънецът на домофона звънва.

Питър.

Пърхам от позорен трепет и облекчение, докато подтичвам по коридора. Поемам си дълбоко въздух и натискам бутона, вперила поглед във вратата като моя герой Шампиона в очакване на пощальона. Представям си как двамата с Питър ще се сдобрим, ще се любим, може би дори ще кроим планове за съвместното ни бъдеще. Няма да настоявам за пръстен, нито за обещания за дете, ще кажа аз, стига ми да знам, че двамата искаме едно и също. Че иска да сподели живота си с мен. Че не може да си представи, че ще се разделим. Казвам си, че това не е примиряване, а тъкмо обратното, това е нещо, което приемаш от любов.

Но след няколко секунди на вратата ми се появява не Питър, а някакво младо момиче с остри черти, издължено лице и малка, упорита брадичка. Тя е тъничка, бледа и почти хубава — поне си мисля, че ще стане такава след няколко години. Облечена е като типична тийнейджърка, с неизменната огромна раница и медальон на врата със символа на мира, но нещо ми подсказва, че изглежда много зряла, за да принадлежи към някое движение.

— Здравейте — поздравявам я аз и се чудя дали не се е загубила, или е сбъркала апартамента, или продава нещо. — С какво мога да ви помогна?

Тя се покашля, пристъпва от крак на крак и проговаря с плах, дрезгав глас:

— Вие ли сте Мариан Колдуел?

— Да — изричам с очакване аз.

— Казвам се Кърби Роуз — най-сетне се представя тя и премята дългата си пепеляворуса коса зад ушите си, които изглеждат непропорционално големи или неправилно разположени на главата й — дефект, който познавам много добре. После свежда поглед към овехтелите си черни боти. Когато отново ме поглежда, забелязвам, че очите й имат особен цвят — сиво-сини, с черен контур — и в този миг осъзнавам точно коя е и защо е дошла.

— Ти да не си… — опитвам се да довърша изречението, но не мога да си поема дъх, какво остава да говоря.

Брадичката й притреперва, когато кимва едва видимо, после избърсва длан в джинсите си, прокъсани на лявото коляно.

Стоя вцепенена в очакване на думите, които си бях представяла толкова пъти, от които се бях ужасявала и за които бях мечтала през последните осемнайсет години. И точно когато чувствам, че сърцето ми ще се пръсне, я чувам да казва:

— Мисля, че сте моята майка.

[1] Какво облекчение (фр.). — Б.пр. ↑

2.
14 юли 1995

Температурата навън надхвърляше четирийсет и осем градуса — рекорд в историята на Чикаго, ненадминат до днес, почти две десетилетия по-късно. Горещата вълна се бе превърнала в централна тема, защото уби седемстотин и петдесет човека. Превърна се в по-сензационна новина от разоръжаването на Иран, войната в Босна и последното изпълнение на „Грейтфул Дед“ на Солджър Филд, поне според радиостанция Би 96, единствения ми източник на информация на осемнайсет.

В онова знойно утро, както си лежах край нашия басейн в белия си бански с тънки връвчици от каталога на „Викториас Сикрет“, се заслушах в шоуто на Кевин и Джо Боу, които разправяха как жегата подтиквала хората към разни безумия: да се влюбват до полуда, да извършват престъпления, да тичат голи по улицата. Явно се шегуваха, както умеят диджеите, но сега, като се връщам назад, съм убедена, че тъкмо високите температури бяха отчасти виновни за онова, което последва вечерта в дома на най-добрата ми приятелка Джейни. Мисля си, че всичко би било съвсем различно в някой друг сезон или дори в нормален летен ден.

Имаше и други фактори, разбира се: алкохолът, обичайният заподозрян, особено след четирите ягодови коктейла на „Буунс Фарм“ на гладен стомах. Да добавим и развихрените емоции, съпътстващи горчиво-сладкото лято между завършването на гимназията и предстоящия живот, невероятната скука на родния град и щипка лош късмет — или добър шанс, зависи кого питате. И, естествено, последната съставка: самият Конрад Найт.

Конрад изобщо не беше мой тип, но му се носеше славата, а аз не бях имунизирана срещу сиво-сините му очи, палавата му тъмна коса и скули, които Джейни определи като „епични“, години преди тази дума да се превърне в клише. Изглеждаше тайнствен и малко опасен — образ, който някои специално се стараеха да постигнат, само че на Конрад му идваше някак си отвътре. Имаше татуировка на едната си ръка, говореше се, че били инициалите на майка му и датата на автомобилната катастрофа, в която бе загинала. Пушеше цигари, които сам си свиваше, караше стар черен мустанг и свиреше в един състав в гараж в центъра на града. Няколко момичета, които бяха успели да се вмъкнат с фалшиви документи за самоличност, сравняваха гласа му с този на Еди Ведер и се кълняха, че някой ден щял да стане звезда. Баща му, актьор в заника на кариерата си, се бе снимал в отдавна забравена сапунена опера и все още участваше в реклами на хапчета против киселини; от време на време той отскачаше до Ел Ей за участие в кастинги и взимаше Конрад със себе си и оставаха там за дълги периоди. Въпреки честите си отсъствия от училище и рехавите си оценки, изглеждаше умен и дори отворен, или най-малкото напълно безразличен към реда в гимназията, и това му придаваше екзотично излъчване. С една дума, беше съвсем различен от общителните момчета, с които бях излизала на срещи в гимназията, не беше мой тип, без да има драма или някаква враждебност. Просто пътищата ни рядко се пресичаха. Поздравявахме се в редките случаи, когато се срещахме в някоя учебна зала, но не бяхме разговаряли от началното училище.

— Мариан Колдуел — спря ме Конрад, когато се натъкнах на него в двора на Джейни. Поне половината Гленкоу се изтърси на партито, след като се бе разчуло, че родителите й заминават. Лицето му не издаваше нищо, но все пак искрица в погледа му ми подсказа, че ни предстои интересен разговор.

— Здрасти, Конрад — поздравих го аз, докато се поклащах в ритъма на песента „Ще те помня“ на Сара Маклахлан, долитаща през отворения прозорец от стаята на Джейни.

Той ми се усмихна загадъчно и сякаш продължавайки прекъснат разговор помежду ни, изрече думите, които щях да си повтарям години наред:

— Може да бягаш, но няма да успееш да се скриеш. Докато отпиваше глътка от кутийката си „Доктор Пепър“, се загледах в наболата брада по лицето му и усетих аромата на кожата му — смес от кедър, солена вода и одеколона „Итърнити“ на Келвин Клайн.

— Че кой бяга? — сопнах се аз. — А ти какво правиш на такова парти?

Още потръпвам при спомена за този въпрос. Можех да кажа нещо като парти на „известните“, чийто почитател бях, както и двамата знаехме.

— Търся теб — стрелна ме с поглед той, така, както могат само светлооките. Огледах се наоколо, защото предположих, че се шегува, и очаквах да видя приятелите му от състава или гаджето му да се връща от тоалетната. Не знаех коя е, защото учеше в друго училище, но Джейни ги беше виждала заедно в мола и обяви, че е копие на Кейт Мое, даже носела същата индийска блузка, дълга пола на цветя и сандали на „Биркенсток“.

— Е, намери ме — засмях се аз, много по-смела от обикновено, и докоснах ръката му по черните цифри, релефни като брайлови знаци на кожата му, защото разбрах, че е сам и напълно трезвен.

— Какво става с теб? — Той погледна ръката си там, където трябваше да има часовник. — През последните шест години?

— Шест години? — учудих се аз и му напомних, че учим заедно от четвърти клас.

— От последния път, когато говорихме — отвърна той и прокара ръка през косата си, необичайно накъдрена от влагата, която беше толкова силна, че сякаш плувахме. — Имам предвид, когато наистина разговаряхме. В рейса, на връщане от онази екскурзия.

— От аквариума Шед — кимнах аз. Добре си спомнях посещението там в шести клас и най-вече връщането с автобуса.

Конрад се усмихна и за секунда пусна специалния си чар. Отново ми заприлича на дванайсетгодишен и му го казах.

Усмихна се още по-широко и продължи:

— Даде ми половината си „Туикс“ и ми каза, че искаш да станеш морски биолог.

Разсмях се и завъртях очи.

— Да… Но вече не искам да ставам морски биолог.

— Знам — отвърна той. — Отиваш в Мичиган, оттам в школата за филмово изкуство, после в Ел Ей или Ню Йорк, където ще сътвориш велики дела и ще постигнеш изключителен успех. Следващата Нора Ефрон или… е, това е единствената жена режисьор, която познавам.

Погледнах го с нескрита изненада и накрая той издаде източника си.

— Годишникът. Помниш ли? Планове за бъдещето? — и взе да цитира разни мисли с нескрита ирония.

— А, да — промърморих и си помислих, че трябва да е прочел и текста под моята снимка: „Обречена на успех“, точно както аз добре знаех неговия: „Най-красивите очи“.

— А твоите планове какви са? — поинтересувах се аз, макар нещо да ми подсказваше, че няма отговор на този въпрос. После си спомних странните му думи: „Мислете за мен като за изчезнал“.

Попитах го какво е искал да каже с това и той отвърна:

— Просто изчезвам оттук. Това е.

— Значи нищо определено? — извих въпросително вежди, като, естествено, имах предвид колеж. Което за мен и моя кръг приятели беше просто даденост.

— Ами не — поклати глава той и пресуши своя „Доктор Пепър“. Смачка кутията с една ръка и я метна в близкото кошче за боклук. — Освен да се целувам с теб тази вечер. А може би и утре вечер. А ако не внимаваш, може би дори и вдругиден вечерта.

Потръпнах, въпреки струйката пот, стичаща се по гърба ми, и реших, че ще му позволя да го направи. Или, казано по-точно, разбрах, че няма да мога да му откажа. Но се престорих, че владея положението и вдигнах ръце да си оправя дългата, руса конска опашка, която от влагата съвсем бе провиснала.

— И защо ще правиш това? — попитах аз, а сърцето ми биеше лудешки, докато премигвах свенливо насреща му.

— Защото те харесвам.

В този израз имаше нещо детинско, но от неговата уста прозвуча по друг начин.

— Откога? — изстрелях аз с нетрепващ глас, за разлика от коленете ми.

— Винаги. От първия ден — заяви той категорично, сякаш ми съобщаваше неоспорим факт като например часа или температурата, която въпреки настъпването на нощта държеше рекордни стойности. И тогава той взе да изрежда цял списък спомени, с което успя да разсее всяко съмнение в искреността на думите си, ако ли не в мотивите си: мястото на гардеробчето в училището ми през последните четири години; белегът на лявото ми коляно, което бе разучавал, когато съм била с пола; лилавата ми рокля, с която отидох на абитуриентския бал, и сатенените обувки на висок ток в същия цвят.

— Не си спомням някога да си идвал на танци — бездиханна изрекох аз.

— Не съм — кимна той, приковал поглед в мен. — Видях снимката в гардероба на оня, как му беше името.

Зяпнах го и тогава се сетих, че лично я бях залепила в гардеробчето на гаджето ми, точно над снимката на Ребека Роумин и Анджи Евърхарт на плажа в реклама на бански от „Спортс Илюстрейтид“, която ме вбесяваше.

— Тод — отвърнах аз.

— Да. Точно — той завъртя очи.

— Скъсахме — съобщих лаконично.

— Знам. Крайно време беше.

— А твоята приятелка?

— И ние скъсахме — усмихна се Конрад. — Какво съвпадение.

Пристъпи към мен и затанцувахме бавно на песента на Шаде. Сложи ръка на гърба ми, усещах дъха му в ухото си. Ухаеше на трева. След няколко минути, съпроводени от любопитни погледи, двамата влязохме вътре и се сгушихме на ъгловия диван в хола на Джейни, заобиколени от потни тела. Около половин час седяхме заедно и разговаряхме. Помежду ни прехвърчаха искри, долавяше се трепетът на романтично начало, пробудено ненадейно от близостта на старо познанство — онази, която изпитваш само с човек, с когото си пораснал, с когото си се разминавал по коридорите ден след ден. Чудех се защо ли никога преди не бяхме си говорили така, макар че отлично знаех отговора.

— Да идем на някое по-тихо място — внезапно предложи той след първото неловко мълчание, прекъснало разговора ни.

Кимнах и го поведох през антрето, нагоре по стълбите, по коридора към спалнята на родителите на Джейни, покрай закачения от нея надпис: ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО!!! Вече не разговаряхме. Заключихме вратата. Започнахме да се целуваме жадно, трескаво, съблякохме дрехите си и се пъхнахме под завивките на огромното легло. В един момент той се пресегна към пода, напипа джинсите си и извади портфейл от задния си джоб. Знаех какво прави още преди да извади квадратното пакетче от алуминиево фолио, с което взе да се занимава в тъмното. Притворих очи и зачаках, тръпнеща от страст.

Не е трудно човек да си представи онова, което последва, макар че за мен беше странно, особено когато ти се случва за пръв път след стотина отказа преди това. Сетих се за всичките моменти, в които с Тод така и не бяхме стигнали до тази последна крачка, и се опитвах да проумея защо се реших точно сега. И разбрах, че е от страст, каквато никога преди не бях изпитвала. Неистова страст.

— Сигурна ли си? — попита той, въпреки че вече бяхме на прага на необратимото. Погледнах го в очите, после нагоре към тавана, замаяна от напиращите емоции, после към пърхащия над нас вентилатор и се опитах да взема окончателно решение, докато Конрад стоеше приведен над мен и дишаше тежко в очакване.

В главата ми забушуваха трескави, хаотични, но същевременно съвсем ясни мисли. Казах си, че наистина има рискове, че може да съжалявам на сутринта, а дори и преди това. Казах си, че може би той само се преструва, че ме харесва, и просто ме използва, за да спи с мен, че сигурно съм една от многото. Казах си, че момичета като мен не правят такива работи, особено с момчета като него.

Въпреки това отговорът си оставаше „да“. Всеки удар на сърцето ми го подсказваше. И тогава се чух да го изричам на глас, приковала поглед в очите му, така че да няма и сянка от съмнение в решението ми. Независимо от жегата, похотта и алкохола, знаех точно какво върша — правех незаличим, неотменим избор. Осъзнах го, когато той започна бавно да прониква в мен, поспря се за няколко секунди, после се отдръпна, за да си сложи кондома, и започна отново. Осъзнах, че никога вече няма да съм същата.

Но в онези вълнуващи, първи, солени мигове изобщо не си представях какво щеше да последва. През ум не би ми минало, че това щеше да е нещо повече от еднократно преживяване. Младежка лудория. Лятна авантюра. Гореща вълна с начало, развитие и определен край.

3.
Кърби

Казвам се Кърби Роуз и съм осиновено дете.

Не искам да прозвучи като драматично откровение, макар че понякога хората се чувстват длъжни да изпитват съчувствие. Просто съобщавам два основни факта за себе си. Както човек приема името си за даденост, така и аз израснах с историята, разказвана от родителите ми за ненадейното телефонно обаждане, с което ги информирали за моето раждане. След седемдесет и два часа съм щяла да стана тяхно дете. От тях се искало само да отидат до Чикаго (кратко пътуване с кола от дома им в Саут сити, Сейнт Луис, където двамата отраснали и където продължават да живеят и до днес), да подпишат някои документи и да ме вземат от болницата. Просто трябвало да потвърдят желанието си.

Било първи април и за миг на майка ми й минало през ума, че може да е шега, но после решила, че едва ли има толкова жестоки хора, които да постъпват така със семейство, борило се, мечтало, трепетно се надявало и горещо се молило за рожба повече от десет години — буквално от първия ден на съвместния си живот. Баща ми бил електротехник, майка ми чиновник в голяма юридическа кантора в града, така че имали прилични доходи, но не можели да си позволят разните му там клиники. Вместо това решили да си осиновят дете. Първо се обърнали към местните католически агенции, после постепенно се регистрирали във всички организации във всички кътчета по света, които можели да им помогнат. Китай. Русия. Колумбия. Адвокати със съмнителна репутация. Вече им било все едно. Просто искали дете.

Заради това, разбира се, майка ми извикала възторжено „да“ в слушалката, без дори да е чула и един факт за мен. След като баща ми вдигнал другия телефон, жената спокойно им обяснила, че детето е здраво момиченце, два килограма и осемстотин грама. Високо четирийсет и осем сантиметра, с големи сини очи и светъл мъх по главата, добър апетит и добре миришещо ако. Описала ме като „съвършена“ и им казала, че са истински късметлии, избрани от агенцията сред стотици други чакащи двойки.

— Поздравления — рекла тя. — До скоро.

Родителите ми затворили слушалките, плакали, прегръщали се, после пак плакали. Сетне хукнали към магазина „Бейбис ар ъс“ като към бакалия пред ураган. Накупили малки розови дрешки и креватче, и столче за кола, и купища играчки и кукли, колкото за цяла детска градина, после се прибрали и превърнали шивашкото ателие на майка ми в детска стая, боядисана в лавандула и жълто.

На следващия ден отишли с колата си до Чикаго и си наели стая в хотел близо до Нортуестърн Мемориал Хоспитал. Трябвало да изчакат още три дни преди да ме видят за пръв път. Двамата успявали да подремнат само за няколко минути, макар добре да знаели, че им предстоят безсънни нощи дълго време напред. Започнали да обсъждат имена, като майка ми сериозно настоявала за моминското си име — Кърби. По-добре първо да я видим, опъвал се баща ми. Трябвало да изглеждам като Кърби — каквото и да означавало това.

Обикновено баща ми подхваща историята оттук. Разказва ми как се порязал, докато се бръснел, защото ръцете му така треперели, че за малко да позволи на майка ми да кара до болницата вместо него — нещо, което никога не допускал, защото хич не я бивало. После прескача направо към документите, които набързо подписали, и стига до мига, когато жената от агенцията донесла бебе — мен — омотано в пухкаво розово одеялце.

— Запознайте се с дъщеря си — тържествено съобщила дамата и ме подала на родителите ми. — Мило мъниче, запознай се с Лин и Арт Роуз. Твоите родители.

Това е любимата ми част от историята — за първия миг, в който ме поели в ръце, любували се на малкото ми личице, наслаждавали се на топлината на телцето ми, сгушено в обятията им.

— Има твоя нос — пошегувал се баща ми и ме обявил за истинска Кърби.

Двамата почувствали, че в този момент сме станали едно семейство. За тях случилото се било истинско чудо, също като появата на Шарлот, по-малката ми сестра, зачената най-неочаквано, скоро след моето осиновяване. Единствената разлика била, както майка ми обичаше да казва, че не изпитала никаква болка при моето появяване. Тя остана за по-нататък.

В детството си слушах тази история милион пъти, заедно с всички сантиментални фрази, съпътстващи моето осиновяване, една от които висеше в рамка над леглото ми години наред: „Не си плът от моята плът, нито кост от костта ми и все пак си истински моя. Не забравяй нито за миг, че не съм те носила под сърцето си, но те нося в него“. Знаех кои знаменитости са осиновили деца и, което е още по-важно, кои са осиновени: Стив Джобс, двама президенти, включително Бил Клинтън (обитавал Белия дом, когато съм се родила), две първи дами, Фейт Хил и Тим Макгроу (които пък са и съпрузи — страхотно), Дарил Макданиълс от „Рън ди ем си“ и, както често допълваше майка ми, Мойсей и Исус Христос.

Въпреки че добре осъзнавах, че съм осиновено дете, не мислех за биологичната си майка, още по-малко за биологичния си баща. Сякаш бяха странични играчи, с незначителни роли в драмата, известни единствено със скромното си дарение на малко ДНК. И със сигурност никога не съм се чувствала нежелана само защото те са се отказали от мен. Родителите ми не знаеха нищо за биологичната ми майка, но винаги компетентно обясняваха, че тя „не се е отказала от мен“, нито „ме е изоставила“, просто е имала план за бъдещето ми — най-добрия при тогавашните обстоятелства, каквито и да са били те. Като се връщам назад във времето, си мисля, че те просто са следвали съветите на някоя книга за осиновяване, но тогава вярвах на всичко, което чуех. Ако не друго, то със сигурност изпитвах съжаление към нея, бях убедена, че тя губи от тази работа, не и аз.

Всъщност за първи път се замислих за нея, отвъд мимолетното любопитство, в пети клас, когато обсъждахме родословието си в час по социални науки. В домашното си писах, че корените ни произхождат от Ирландия, както на повечето деца от моя клас. Обясних, че родът на баща ми е от Голуей, а на майка ми от Корк. Естествено, разбирах, че това не са моите кръвни предци, но не го споменах в домашното си. Повечето хора знаеха, че съм осиновена, тъй като посещавах едно и също училище още от предучилищна възраст. Приемаха го като чудатост, с която всички бяха свикнали, нещо като да имаш сестра близначка.

Затова философски информирах класа си, че не знам нищо за биологичната си майка, освен че е от Чикаго. Не знаех името й, никога не бяхме виждали нейна снимка, но заради русата си коса и сините си очи си представях, че е от скандинавски произход, после стесних кръга до датчанка, може би защото обичам датските бисквити и ми харесва как звучи. Съучениците ми изглеждаха удовлетворени от тази теория, освен досадника Гари Ръск, който вдигна ръка и без да чака да му дадат думата, попита дали ме е яд на майка ми и дали планирам някога да я открия. Представих си ловец на глави с пушка и двойка хрътки. Спогледахме се с най-добрата ми приятелка Белинда Грийн. После се покашлях и спокойно заявих:

— Аз вече си имам майка. И не, не ме е яд на никого.

Но семенцето беше посято. Може би все пак трябваше да ме е яд. Другите щеше да ги е яд, поне Гари със сигурност. Той продължи да си вре носа и да задава въпроси:

— Дали ще можеш да я намериш, ако поискаш? Може би с частен детектив?

— Не. Аз дори не знам името й. Как бих могла да я намеря? — отвърнах аз и се замислих за всички други жени, които са родили в същата болница в Чикаго в деня на шегата през 1996.

След като прочетох домашното си, седнах и продължихме да слушаме за италианския произход на Деби Талиерко. Но до края на часовете и през целия ден не можах да се освободя от мислите за биологичната си майка. Никак не исках да я търся, но не спирах да се чудя дали има някакъв шанс да я открия.

Затова, когато седнахме около масата за вечеря, по време на отегчителното обсъждане на новото куче на семейство Галахар — йоркширски териер бебе, който постоянно хапел малкото им дете, и че най-после трябвало да му покажат на това куче кой е шефът, аз си повтарях наум зададения от Гари въпрос, макар да усещах, че това не е нещо, за което родителите ми и особено майка ми биха искали да говорим. Едно беше те да подхващат тази тема в контекста на чутите им молби, но бях сигурна, че ще е съвсем друга работа, когато аз я поставям.

— А защо изобщо са си взели териер? Трябвало е да спасят бездомно куче — обади се Шарлот, всеотдайна закрилница на животните. — Искам да кажа, че така щяха да спасят един живот.

Изведнъж аз самата се почувствах като спасено бездомно куче, истински помияр, докато поливах сос „A. I“ върху свинските си пържоли — навик, който бях възприела от баща си. Той го слагаше на всичко, дори на бъркани яйца.

— Днес четох домашното си за моите предци — започнах аз. — И… хммм… стана въпрос за осиновяване ми.

Майка ми ме зяпна, но продължи да дъвче, да преглъща и да чака.

— А и без друго се чудех дали има начин да открия родната си майка? Ако поискам, де? Искам да кажа, изобщо знаем ли името й?

Моментално разбрах, че задаването на този въпрос бе грешка. Въздухът натежа от напрежение и майка ми запремигва, за да удържи сълзите си. Сълзи! Само заради нищо и никакъв въпрос. Междувременно Шарлот сведе поглед към чинията си с виновно изражение, а баща ми ме погледна сериозно, сякаш се канеше да ми чете лекция за вредата от наркотиците. И вместо един прост отговор той каза:

— Е, това е много сериозна тема.

— Не е чак толкова сериозна — отвърнах аз.

— О, със сигурност е — настоя той. — И е много важна. Много, много важна. Искам да кажа, че ако е важна за теб, важна е и за нас. Нали така, Лин?

— Не че искам да я търся или нещо такова — взех да обяснявам аз. — Просто искам да знам дали бих могла. Боже!

— Не споменавай напразно името божие — посъветва ме майка ми.

Започнах да се оправдавам.

Шарлот се разсмя и аз я последвах. Независимо колко ми лазеше по нервите, обичах да я разсмивам. После погледнах към мама и измърморих:

— Искам да кажа, че тя хич не ме интересува. Дори вероятно бих я мразила.

Майка ми изпита видимо облекчение, а баща ми ме смъмри:

— Не говори така. Направила е нещо смело. Най-доброто за теб.

— Както и да е — рискувах да кажа аз. Това беше най-омразният израз за родителите ми. — Голяма работа.

Баща ми обаче не се отказваше.

— Искаш ли да я намериш, Кърбс?

— Вече казах, че не искам!

Той кимна с явно недоверие и продължи внимателно да обяснява, че „Хартстрингс“, агенцията, уредила моето осиновяване, имала клауза в документите, според която щяла да ми осигури достъп до биологичната ми майка, когато навърша осемнайсет, в случай че искам да се срещна с нея.

— Достъп ли? — повторих възможно най-небрежно.

— Ако искаш информация за контакт, агенцията ще ти я предостави — уточни баща ми. — В случай че данните са актуални. Тя се е съгласила на тези условия, но е била наясно, че решението ще е твое, а не нейно. Досега тя няма информация за теб, нито за нас, нито ще й бъде предоставяна такава. И — продължи той с вдигнати вежди, сякаш се готвеше да каже нещо важно, — това я устройваше.

С други думи, не е искала да ме търси, така че защо аз да го правя? Вдигнах рамене, сякаш тези детайли от договора ме отегчават. А в себе си се заклех никога вече да не повдигам този въпрос, поне не пред моите родители.

Но от този ден нататък започнах да се интересувам от осиновяването по начин, по който не го бях правила никога преди, като проявявах особен интерес към истории на осиновени деца, намерили родните си майки и обратно. Пристрастих се към токшоу програми, които организираха откриване на роднини, както и към всякакви подобни драми. Понякога имаше вина и съжаление, понякога гняв, обикновено беше сложна смесица от емоции. Често ставаше дума за някакво тежко заболяване, а в някои по-редки случаи за убийство, мистерия или отвличане. Трупах тези истории в главата си и се чудех какъв ли е бил случаят на родната ми майка. Никога не мислех за нея като за другата майка, а повече като за далечна роднина, непозната леля или братовчедка, която върши нещо много по-интересно (надявах се) от всички останали в живота ми. Може би е музикантка или директор на фирма, или хирург, или мисионерка в страна от Третия свят. Не изпитвах огорчение, нито обида, нито отчуждение, а просто все по-голямо любопитство, понякога за кратко си я представях по-романтично. Чудех се как ли би ми се отразило това. Някъде дълбоко в себе си усещах, че тя е липсващата част от мен и се питах дали и за нея е така. Все така убедено вярвах, че не искам да я намеря, но същевременно започнах да мисля, че никога няма да се опозная истински, ако не го направя.

Всички тези емоции набираха мощ в мен до постъпването ми в гимназия „Бишъп Дюбург“, когато осъзнах, че се чувствам изгубена. Не знаех коя съм и сякаш не принадлежах никъде — дори на местата, на които преди се бях чувствала добре. Напуснах волейболния отбор, избягвах литургиите и всички дейности, свързани с нашата енория, и напълно зарязах училището. Дори започнах да се отчуждавам от Белинда. Все още бяхме най-близки приятелки, но вече не можех да понасям суетенето й за всеки грам качено тегло, разни загубени момчета и най-ужасното — „Джонас брадърс“ и всякакви други лигави банди. Можех да простя всевъзможни простотии, но не и пошлия музикален вкус.

За известно време си намерих друга компания, която според мен се доближаваше повече до моята чувствителност или поне до музикалните ми вкусове. Те обаче излязоха още по-фалшиви, прекарваха часове наред да си докарват стил имо, слушаха странни индийски групи, непознати за никого, и от които моментално се отказваха, щом някой друг извън компанията ги „откриеше“, прекарваха голяма част от времето си в магазини като „Хот Топик“ и „Ърбан Аутфитърс“, за да изглеждат като облечени от подаяния, а най-неприятното бе, че си рисуваха фалшиви белези по китките и лъжеха, че са правили опит за самоубийство. Реших, че все пак Белинда е за предпочитане пред група позьорки, а и тя поне съвсем откровено нямаше вкус (макар че трябваше да призная, че понякога беше забавно да врещя някоя песен на Кели Кларксон). Но преди всичко просто исках да бъда оставена на мира и да се отдам на мислите си и музиката. Всъщност точно музиката — добрата музика — беше едно от нещата, които винаги ме правеха щастлива. За огромно огорчение на родителите ми, според които свеж въздух беше синоним, на каквото и да е навън, аз прекарвах часове наред в стаята си, слушах записи, пишех песни, пеех (ако вкъщи нямаше никого) и свирех на барабани. Избрах ги още в шести клас, когато учителката ми каза, че са най-трудният инструмент и макар че отдавна вече не свирех в оркестъра, барабаните си останаха единственото нещо, от което не се отказах. Свирех на тях непрекъснато, спестявах всяка стотинка, която изкарвах от пакетирането на стоки в „Шнъкс“, и най-сетне успях да заменя първия си малък барабан „Лудвиг“ за непълен комплект на „Пърл Мастърс МСХ“ от клен с черна, брокатена политура. Не бях виждала нещо по-прекрасно и след като си го купих, първите няколко нощи стоеше точно до леглото ми, за да е първото нещо, което зървам, щом отворя очи на сутринта. Родителите ми ме занасяха, преструваха се, че споделят увлечението ми по барабаните. Дори баща ми купи осемнайсетинчов „Сабиан ННХ Еволюшън“ краш чинел за рождения ми ден, който бе открил съвсем сам — страхотно от негова страна. Но съм сигурна, че и двамата биха искали да се занимавам с нещо по-нормално и значимо. Или най-малкото — да имам по-тихо хоби.

Единственият човек, който, изглежда, ме уважаваше и приемаше такава, бе господин Тъли, нашият педагогически съветник, когото трябваше да посещавам заради лошия си успех и заради това, че според всеобщото мнение не показвах целия си потенциал. Преструвах се на ядосана, когато получавах розовите покани за консултации, но тайничко се радвах на времето, прекарано в неговия кабинет, макар той постоянно да ме подканяше да пея в училищния църковен хор, да се включа в симфоничния оркестър или в джазбенда или поне да свиря на перкусии в училищния мюзикъл. (Без мен!) Господин Тъли беше млад и забавен, красив, със светлокафяви очи и трапчинки, които си бяха на лицето му дори когато не се усмихваше. Но освен че изглеждаше добре и беше забавен, той беше и единственият човек от училищната управа — всъщност единственият възрастен изобщо, — който наистина разбираше, че да си тийнейджър е тъпо и въобще не беше най-хубавата част от живота, както ме уверяваха родителите ми и както, изглежда, беше за Шарлот. С малко повече упорство понякога успявах да изтръгна от него признание, че някои от училищните правила са напълно ненужни като например изискването всеки час да започва с молитва (макар че самият той също бе възпитаник на това училище и ме уверяваше, че някой ден съм щяла да се гордея с това, а пък и като се замисля, това място наистина би могло да бъде стартова площадка към величието, както е станало с Джак Дорси, основателя на Туитър). Въпреки целия му чар, никога не се открих докрай пред него. Сигурна съм, че ме харесваше, но си давах сметка, че му плащаха, за да демонстрира разбиране, та за всеки случай реших, че няма да споделям с него колко ми беше тъпо.

И така до момента, когато на една от консултациите заради лошите ми оценки по химия стана дума за сестра ми и господин Тъли директно ми зададе въпроса, който никой друг досега не бе посмял: притеснява ли ме фактът, че аз съм осиновена, а Шарлот не е? Сериозно се замислих, мълчах, докато не стана неловко, и накрая поклатих глава вместо „не“. Чудех се дали съм искрена. Откровено казано, не мислех, че това е проблемът. Шарлот никога не парадираше с това, дори не го споменаваше, а помежду си имахме съвсем незначителни спречквания, което беше странно, предвид факта, че разликата във възрастта ни бе само единайсет месеца.

И все пак това ме дразнеше, но не можех да проумея точно защо. Да, тя имаше страхотна фигура, докато аз бях хилава, плоска като дъска и висока едва метър и петдесет и седем, по-класически черти и най-прекрасната гъста, къдрава коса. Но аз си харесвах повече моите сиво-сини очи и руса коса пред нейната банална кестенява комбинация. Справяше се по-добре от мен в училище, но само защото работеше два пъти по-усърдно и беше три пъти по-амбициозна. Беше много по-атлетична: аз бях посредствена, вече бивша волейболистка, а тя беше истинска звезда в плуването — държеше всички училищни рекорди и дори тези от градските състезания, името й постоянно беше в заглавията на местния вестник. Цялата маса в трапезарията ни беше отрупана с купища изрезки за успехите на Шарлот като плувкиня. Но и това не можеше да ме предизвика. Нямах никакво желание да посвещавам по двайсет часа седмично, на каквото и да е, дори на барабаните, а да скоча в студен басейн в тъмните, мразовити зимни утрини ми приличаше на извратено изтезание.

Щом не беше заради чудотворното й зачеване, нито заради хубостта й, нито заради умствените й и атлетични способности, тогава защо ли ревнувах от нея, чудех се аз, та дори понякога ми се искаше да съм на нейно място. Без да съм много сигурна, усещах, че се дължи на душевното й състояние. Изглежда, тя искрено се харесваше такава, каквато е или поне имаше лукса да не обръща внимание на тези работи и резултатът от всичко това беше изключителната й популярност. Всички я познаваха и я харесваха, независимо от заниманието си — спортисти, гамени, наркомани и разни боклуци, а повечето време аз се чувствах невидима.

В един опак ден през първата ми година в гимназията между Шарлот и мен драматично зейна истинска пропаст. Първо, издъних се на тест по американска история. Второ, цикълът ми дойде внезапно и изцапа бежовите ми панталони точно като се борех с някаква задача по тригонометрия на дъската и всички го забелязаха. Трето, дочух, че Триша Хенри е пуснала слух, че съм лесбийка (изобщо нямаше да ме е яд, ако беше вярно, макар че тя беше толкова невежа, че едва ли можеше да направи разлика) само защото свирех на барабани.

Междувременно се състоя училищното посрещане на Шарлот. И то за втората година — нещо нечувано в „Дюбург“. Трябва да призная, че тя беше искрено изненадана и изглеждаше много смутена, когато заслиза от трибуните към игралното поле в спортната зала, където Сет О’Мали, най-красивото момче в цялото училище, вдигна ръка и удари длан в нейната, после я прегърна през врата с мускулестата си ръка. Аз най-малко бих искала да бъда на това посрещане, нито пък ми се искаше целият випуск да ме зяпа с изцапаните ми с кръв панталони, но изгарях от завист заради лекотата, с която при нея се получаваше всичко. Как можеше да си стои там и да се усмихва мило, дори помаха на група отвратителни новобранци, ревящи: „Давай, маце!“. Сол в раната сипа и Белинда, която по време на бурното скандиране и овации ме поглеждаше съчувствено и ме попита най-малко четири пъти дали ревнувам от малката си сестра — по-директна версия от въпроса на господин Тъли. Очевидно всички очакваха да се чувствам точно така, дори училищният консултант и най-добрата ми приятелка.

По-късно същия ден в коридора подминах Шарлот с група весели, красиви момичета. Тя все още носеше червения си колан от тържеството върху бялата жилетка с дълги ръкави и червена карирана пола. (Така и никога не можах да разбера как успяваше да изглежда добре в униформа, докато аз всеки ден се чувствах като повлекана. Може би бе заради предпочитанието ми да нося по-удобни, но определено неугледни поло и развлечени панталони.) Погледите ни се срещнаха и тя искрено ми се усмихна и понечи да тръгне към мен. Аз обаче не й дадох никакъв шанс. Сведох глава и отминах. Като се обърнах, забелязах, че явно я бях засегнала, а дори и помрачила прекрасния й ден. И вместо да се почувствам виновна, изпитах мрачно, срамно злорадство, че бях успяла да изтрия постоянната усмивка от лицето й.

Но това не продължи дълго. Вечерта тя отново си беше все така жизнерадостна и не спряха да бъбрят с мама в кухнята като най-близки приятелки. Двете постоянно си споделяха, ако такива незначителни подмятания като: „Ех, защо зеленият боб не е вкусен като шоколада“ или „Кажи, не е ли сладка Сури Круз?!“ можеха да се нарекат споделяне. С баща ми бяха на една вълна на тема плуване. Малко бяха нещата, които баща ми боготвореше повече от плуването. Наблюдавах го как се пръска от гордост, когато се връщаше от състезанията й, запомнил всяка една подробност от отегчителните серии, които не спираше да повтаря. Затова, предполагам, беше неизбежно родителите ни да я харесват повече, въпреки че никога не изрекоха онова, което си мислеха: „Защо не приличаш поне малко на сестра си?“

Дълбоко в себе си знаех, че обичат еднакво и двете ни и че по-голямата им близост с нея се дължеше на факта, че тя ги радваше всеки ден с по нещо и че с нея се живееше по-леко, а не защото им беше родно дете. Това обаче с нищо не ми помогна във времето. А още по-малко — приликата помежду им. Дори родителите ми си приличаха като кръвни роднини с атлетичните си фигури, къдрави кестеняви коси и вирнати ирландски носове, покрити със закачливи лунички. Приличаха си и по характер, и тримата бяха винаги сърдечни и открити, дори с непознати. Постоянно бърбореха, за каквото и да е. Можеха да намерят общ език и със стената, докато аз не можех да обеля нито дума от учтивост, особено с непознати (за голямо неудоволствие на шефа ми в „Шнъкс“, който явно мислеше, че учтивите разговори с клиенти, докато пакетирах храни, бяха от жизненоважно значение). Ето това е поредният пример, че се чувствах като аутсайдер.

Положението стана още по-зле през последната ми година в училище. Хладните отношения с родителите ми прераснаха в истинска война и, повярвайте ми, вече не прибягваха до стратегията „подбирай си битките“. Воювахме за абсолютно всичко. За силната музика (бях на път да оглушея от моя айпод; барабаните ми притесняваха съседите). За решението ми да стана вегетарианка (неразумно за подрастващо момиче). За фейсбук страницата ми (намираха новия ми статус „родителите ми не струват“ някак си обиден). За разхвърляната ми стая (там нямаха работа поначало). За цигарите и бутилката водка, която „намерили“ в хаоса на стаята ми (с което си спечелиха ново заглавие във фейсбук страницата ми — Гестапо). За отказа ми да посещавам католическата църква и факта, че бях агностик (е, това беше само за да ги дразня, всъщност донякъде вярвах в него). Карахме се за Белинда, след като я спипаха в училище с доза в джоба (слава богу, че не намериха моята при неправомерния тараш). За ограничението вечер да се прибирам преди десет, което аз постоянно нарушавах в знак на протест за безумно ранния час, а не защото имах да правя нещо особено интересно (превеждам: абсолютно нищо интересно и нищо, което да е свързано с момчета, понеже само сакатите си падаха по мен). За лошите ми оценки (и още по-лошото ми отношение). Дори успяхме да се изпокараме за изненадващо високия ми резултат на САТ, защото по техните думи това било поредното доказателство, че пилея огромния си потенциал. И най-вече воювахме заради нежеланието ми да уча в колеж, дори и във факултета по музика в университета на Мисури, какъвто беше великият план на господин Тъли (което можех и да преосмисля, ако не се налагаше да уча други предмети или да срещам, когото и да било от гимназията). Воювахме за всичко.

И тогава, в една мразовита януарска нощ (понеже се карахме и за термостата — и как не, когато прозорецът на стаята ми беше заскрежен отвътре, за бога), се събудих, за да отида до тоалетната, и дочух родителите ми да разговарят в кухнята. Докато минавах безшумно по коридора, почувствах как ме успокоява приспивното им бъбрене и нежното потропване на лъжичката в чашата на майка ми, също като похъркването на Шарлот, когато, уплашена от някой кошмар, идваше да спи в моята стая. За миг се почувствах като някогашното малко момиченце и се зачудих защо просто не се оставя да бъда щастлива.

Точно тогава долових думата „осиновяване“. А после и „майка й“.

Замръзнах. Лицето ми пламна, въпреки че треперех от студ. Приближих се на пръсти до парапета и леко се надвесих с надеждата, че нещо не съм чула добре.

Уви. Майка ми продължи:

— Кой знае каква е била. Кой знае какви ги е вършила.

— Аз знам — отвърна баща ми. — От агенцията може и да са ни излъгали.

Сърцето ми заби лудешки, докато слушах. Депресия… психично заболяване… алкохол и наркотици… бременна ученичка.

Думите им ме пронизваха. Разгневяваха ме. Приемам, че бях трудно дете, разочарование в известен смисъл, но в много отношения не създавах нищо по-различно от типичните тийнейджърски проблеми и едва ли бях извършила чак такова престъпление, че да ги накарам да сипят хули по жената, която ме бе родила и ги беше дарила със „съкровището“, каквото винаги твърдяха, че съм за тях. Но най-лошото бе, че ми звучеше правдоподобно. Теориите им за родната ми майка със сигурност обясняваха някои неща. Може би тъкмо тя бе в корена на проблема ми, тя и биологичният ми баща. И изведнъж осъзнах, че изпитвам не само гняв, но и срам. Прекрасна комбинация.

— Мислиш ли, че ще можем да я убедим да отиде в колеж? — чух да казва мама.

— Ако изобщо я приемат.

Майка ми допълни, че дори и да го направя, нямало смисъл да плащат толкова пари, ако няма да полагам достатъчно усилия. И без това толкова им коствало да ме накарат да си подам документите за Мисури. Нямало постоянно да ходят по мен. Трябвало сама да разбера какво представлява светът.

В този момент преминаха на друга вълна — не можело насила да накараш някого да се промени. Баща ми каза, че би убил човек, за да се добере до колеж. Майка ми пък очакваше да бях се старала колкото Шарлот. Оттам отново се върнаха към началото на разговора и взеха да винят наследствените ми качества и накрая заявиха, че това било единственото обяснение за разликата между момичетата. С други думи, генът си е ген. Аз не бях техен провал, а неин провал. Хванах се, че и аз я обвинявам. Беше се отказала от мен. За пръв път в живота си се почувствах наистина отхвърлена, нежелана, необичана. И за това бяха виновни моите родители.

Смазана, се върнах в леглото си, завих се презглава, свих юмруци и си наложих да не плача, ако не за друго, то защото на сутринта щях да изглеждам ужасно. Не можех да си позволя да изглеждам и една хилядна по-грозна, отколкото бях.

Стиснах очи и започнах да мисля за нея, както често правех нощем. В главата ми взеха да се въртят разни лица и накрая се спрях на обичайното: нещо средно между Мерил Стрийп и Лора Лини. Само че този път беше някаква неприятна, уродлива версия на двете актриси. Фантазиите ми за прочута, успешна майка бързо избледняваха.

В този момент реших, че ще я намеря. Щях да открия истината за нея — коя е и защо ме е изоставила. Само след няколко месеца ставах на осемнайсет и още същия ден, още на сутринта, щях да се обадя в агенцията и да взема името и адреса й. Дотогава щях да спестявам за билет до дома й. Щях да им покажа аз — на родителите си и на всички останали. Още не бях сигурна какво точно, но щях да разбера, когато стигнех там.

На първи април, в деня на шегата (колко подходящо за рождената ми дата!), се обадих в агенцията, после им пуснах факс с номера на социалната си осигуровка и подпис. Само след две минути отговорът пристигна в електронната ми поща. Трепереща, прочетох: Мариан Колдуел и адрес в Ню Йорк. Положих огромно усилие да не я проверя в Гугъл, но се притеснявах, че ако го направя, щях да си намеря оправдание и да се откажа, дори заради лоша снимка. Не исках нищо да ме отклонява от плана ми. Не исках да й пиша и с месеци да очаквам отговор или още по-лошо — да не получа такъв. Не исках да й позволявам тя да диктува положението. Беше си изиграла картите в самото начало. Сега беше мой ред. И щях да го направя по моя си начин.

Веднага след рождения си ден и малко преди един дълъг четиридневен уикенд осъществих гениалния си план със съдействието на Белинда (гениален, защото беше изключително простичък). Поисках разрешение от родителите си да отида с Белинда и майка й до Мобайл на гости на леля й, след като предварително небрежно бях подхвърлила, че лелята е бивша мисионерка на католическата църква. Получих разрешението, след като се обадиха на майката на Белинда за потвърждение. После казах на майка й, че не се чувствам добре и разчитах на късмета си, че госпожа Грийн няма да реши да се обади на нашите. И така, на следващия ден се запътих към автобусната гара на Петнайсета улица и си купих двупосочен билет за двеста седемдесет и пет долара. Качих се на смрадлив рейс „Грейхаунд“, който сякаш беше пълен с бивши затворници, дори шофьорът изглеждаше съмнителен тип.

През следващите двайсет и четири часа прекосих почти половината страна, слушах си айпода и си мислех за нея и за историята й. Дали е била много бедна, твърде млада или тежко болна, за да ме задържи? Дали се бе оправила оттогава и бе променила напълно живота си? Дали искаше да ме открие? Дали изобщо ме беше търсила? Дали е омъжена? Има ли деца, които щяха да си ми полуроднини? Кой е баща ми (това поле в документите беше празно). На кого дължах лошите си гени — на нея, на него или на двамата? Дали са останали заедно и сега отглеждат моите братя и сестри? Дали срещата ми с нея щеше да ми помогне да разбера защо съм такава? Или щях да се почувствам още по-зле? Всеки от тези сценарии имаше добри и лоши страни. Ако се окажеше, че е някоя отрепка, родителите ми щяха да се окажат прави — това щеше да е просто съдба. Обаче ако грешаха и разбиех теорията им, изникваше друг проблем: защо не ме е искала? И тогава дали животът ми щеше да е много по-добър? Дали щях да се чувствам по същия начин — мрачна, потисната и самотна? Явно в нито един случай нямаше да съм печеливша страна, дори имаше вероятност да съм губеща. Но какво пък толкова?

Най-сетне пристигам на терминал Порт Оторити — мърлява, страховита дупка, миришеща по-лошо и от автобуса, което в началото ми изглеждаше невъзможно. Озъртам се. Нямам представа накъде да тръгна. Тримата души, които питам, или не знаят английски, или не искат да ми отговорят. Забелязвам знака за таксиметрова пиаца и следвам стрелките по улицата. Отвеждат ме на Осмо Авеню, а то е твърде далеч от онзи Ню Йорк, познат ми от новините и филмите. Объркана, намирам униформена служителка, която крещи на всички. Поглежда през мен, но аз не се отказвам и я питам дали това е мястото, откъдето мога да взема такси. Тя ми посочва края на една много дълга опашка. Докато чакам, не откъсвам очи от бездомна жена на отсрещния тротоар. Омотала се е в сив юрган, до нея е подпряна картонена табела с надпис, а пред краката й е поставена картонена чаша. Чудя се дали не е майка ми — може просто да са я изхвърлили от адреса, който има агенцията.

След двайсет минути се качвам на едно учудващо чисто такси и това ми вдъхва малко надежда. Казвам на шофьора адреса, който съм запомнила наизуст, и той поема с пълна газ. С всяко следващо кръстовище гледката става все по-хубава. Прекосяваме гориста местност, допускам, че е Сентрал Парк, и навлизаме в жилищен квартал. След около минута спира, поглежда ме и показва брояча. 9.60 долара. Подавам му единайсет и си припомням съвета, който баща ми някога ми даде: „Когато се колебаеш, давай бакшиш“. Добавям още един долар. После грабвам раницата си и слизам на Осемдесет и осма и Медисън авеню и започвам да оглеждам сградата, в която живее родната ми майка. Да му се не види, мисля си аз. Успях. Поглеждам черния си часовник „Суоч“, нервно разхлабвам полиуретановата каишка с една дупка, после я затягам отново. Часът е почти единайсет, може би е прекалено късно да чукам на нечия врата, но не мога да чакам до сутринта, за да открия истината. Напомням си, че това е градът, който никога не спи, после се надявам да не намеря никого вкъщи.

Крача в сенките по тротоара, стомахът ми е свит на топка. Трудно е да се каже какво искам повече — аз да я харесам или тя да ме хареса. След като се мотая още няколко секунди, най-после си налагам да вляза през вратата на сградата и надниквам във фоайето. Прекрасно е — с лъскав мраморен под в черно и бяло и класически мебели. Представата за свърталище на наркомани бързо се изпарява от главата ми, но чувствам по-скоро заплаха, отколкото облекчение. Сърцето ми ще изхвръкне. Внезапно се появява портиер и ме пита с какво може да ми помогне. Подскачам стресната и поздравявам. Той ми отвръща, при това приветливо. Има лъскава черна коса, сресана на път отстрани, и носи тъмносиня униформа със златисти копчета и подходяща шапка. На табелката е изписано името Хавиер, което в първия миг прочитам като „Хайвер“ и си представям как майка ми си го похапва на горния етаж.

— Идвам при Мариан Колдуел — съобщавам аз със сериозен тон, който няма нищо общо с вида ми — джинси, тениска и пуловер на топчета мъх. Напрегнато отскубвам няколко от ръкава си и се ядосвам на себе си, че не я проверих в Гугъл. Белинда се оказа права, трябваше да съм по-добре подготвена за този момент. Трябваше да облека нещо по-хубаво. А може би изобщо не трябваше да идвам.

— Тя очаква ли ви? — Хавиер ми хвърля любопитен поглед.

Обзема ме паника, че може да е бил предупреден за възможно посещение от объркана тийнейджърка. После чувам в мислите си гласа на Белинда, която ме съветва да не съм такава параноичка, нещо, което често ми повтаря, и аз се убеждавам, че Хавиер не знае нищо за мен — просто си върши работата. За всеки случай обаче се усмихвам, за да покажа, че не съм объркана. После се покашлям и заявявам:

— Да… искам да кажа, че най-вероятно ме очаква.

Практически е точно така. Практически може би ме очаква, надява се да се появя. В края на краищата тя е подписала онези документи, с които дава съгласие, че мога да науча името й след осемнайсетия си рожден ден, сигурно е запомнила, че мина преди една седмица. Вероятно брои рождените ми дни. Това, струва ми се, е най-малкото, което би могла да прави жена, която те е родила и те е изоставила. Възможно е дори да си има някакъв ритуал по този повод. Може би пие по чаша шампанско с най-близките си приятелки или със собствената си майка, моята баба. Може би прави торта и добавя по една свещичка за всяка следваща година. Чудя се дали като мен толкова обича шоколад. А може да ми обясни, че влечението по сладкото съм наследила от биологичния си баща. Може би бях на крачка от отговорите.

Хавиер се обръща и натиска бутон на едно голямо табло и аз се замислям дали да хукна нагоре. Вместо това не помръдвам като мраморните статуи до асансьора, дори дъхът ми спира в очакване да дочуя гласа й, когато попита кой е там. Но в отговор се чува само силно жужене и Хавиер се обръща към мен и казва:

— Може да се качите? — и галантно ми посочва асансьора.

Приемам това като добър знак. Явно е гостоприемна, щом приема посещение, без да знае кой ще се появи на прага й. А може пък и да ме е взела за някой друг. Може да има истинска дъщеря, която е изтичала до магазина за дъвка или мляко и си е забравила ключа.

Така или иначе, вече няма връщане назад.

— Аа… на кой етаж?

— В пентхауса! — с особено уважение съобщава Хавиер.

Кимвам, сякаш това е нещо естествено, но тази дума надига паника в мен. Намествам раницата си, преглъщам и пристъпвам към лъскавите врати на асансьора. Те изведнъж се разтварят и насреща си виждам възрастен мъж с панталони, закопчани високо на кръста, който води грижливо подстриган пудел в розов пуловер и лилав нашийник с изкуствени камъчета. Двамата си подхождат единствено по неодобрението, с което ме оглеждат, когато минавам покрай тях. Щом оставам сама в асансьора, си отдъхвам с облекчение и натискам най-горния бутон. Когато вратите се затварят, трескаво започвам да упражнявам представянето си с малки вариации:

Здравейте. Аз съм Кърби Роуз. Вашата дъщеря.

Здравейте. Аз съм дъщеря ви. Кърби Роуз.

Здрасти. Казвам се Кърби Роуз. Мисля, че съм ваша дъщеря?

Думата дъщеря звучи прекалено интимно, но всъщност няма друга подходяща (освен нещо като „дете“ или „отроче“), нито пък има прилагателно за поясняване на отношенията, като например родна майка. Мислите ми застиват, защото вратите на асансьора се отварят и се озовавам в коридора на един апартамент. През стъклена стена виждам цялата дневна. Вътре всичко е подредено, елегантно, съвършено и не забелязвам никакви следи от деца. Облекчението, което ми носи тази констатация, ме кара да изпитам неудобство. Вече съм прекалено обвързана.

И тогава се появява самата тя. Върви към мен грациозно, облечена е в памучна пижама в свежо розово и зелено, прекалено широка, но личи, че е стройна, средна на ръст. Изглежда по-млада от родителите ми — на около трийсет и пет, макар че не може точно да се каже. Косата й е руса, по-светла от моята, хваната на небрежна, но все пак стилна конска опашка. Лицето й е слабо, издължено и за секунда виждам себе си в нея. Може би нещо в носа или в брадичката? После решавам, че е просто мечта, защото тя е много по-красива от мен.

Поглеждам босите й стъпала — тесни и фини, с нокти, боядисани в патладжанено, толкова различни от широките, мазолести крака на майка ми с пръсти в странни форми. Поглеждам я в лицето, в очите и решавам, че изглежда мила. Поне не личи да е зла, а и сигурно е умна и работлива, защото тъпите, мързеливи хора не живеят в пентхауси. А вероятно произхожда от богато семейство, но не прилича на разглезената Парис Хилтън.

— Здравейте — поздравява ме тя с приятен, дружелюбен глас и любопитно изражение. — С какво мога да ви помогна?

Аз се покашлям и питам:

— Вие ли сте Мариан Колдуел?

— Да — отвръща тя и за миг имам чувството, че знае коя съм. Но после долавям искрица нетърпение. Детето, което е родила преди осемнайсет години, е последната мисъл в главата й.

Свеждам поглед към обувките си, поемам си въздух и се опитвам да не мрънкам.

— Казвам се Кърби Роуз.

Никаква реакция, разбира се. Тя не знае името ми. Премята кичур коса зад ухото си и си налагам да я погледна в очите отново. Нещо се променя в погледа й.

И тогава я чувам да казва:

— Ти да не си…?

Пулсът ми се ускорява, кимвам, опитвам се да дишам, за да не припадна. След това изричам думите, които бях репетирала наум хиляди пъти.

— Мисля, че сте моята майка.

Усмивката й угасва, всяка капчица кръв изчезва от и без това бледото й лице, докато се взира в очите ми. Изглежда по-уплашена и от мен. Напълно вцепенена. Минава цяла вечност, после тя се пресяга, докосва ме по ръката и възкликва:

— О… Мили боже! Наистина си ти.

Усмихвам се, но гърлото ми е толкова стегнато и пресъхнало, че не мога дума да отроня и започвам да се притеснявам, че ще се разплача. Успявам да се овладея. Приемам го като огромен успех.

— Моля. Заповядай — кани ме тя и се отдръпва, после ме подканя с ръка да вляза.

Правя няколко ситни стъпки и прошепвам:

— Съжалявам, че се натрапвам по този начин. Мога да дойда друг път.

— Не. Остани. Моля те, остани — настоява тя.

Кимвам и си казвам, че е искрена. Че би трябвало поне мъничко да се радва, че ме вижда отново.

4.
Мариан

Случи ми се най-невероятното, разтърсващо и мечтано нещо. Но защо ли съм толкова шокирана. Все пак винаги съм знаела, че това вероятно ще се случи. Все си имах едно наум, след като на първи този месец се навършиха осемнайсет години и дойде преломният момент, след който имаше право да се обади в агенцията и да поиска моите данни, които се стараех да актуализирам през няколко години. Законът не ме задължаваше да правя това, можех да избера да остана анонимна. Не съм съвсем сигурна какво ме подтикваше да го правя. Може би само за да облекча гузната си съвест, защото така беше правилно. Може би част от мен търсеше знак, че тя е добре, че не бях я поверила на неподходящи, невежи голтаци. А може би някъде дълбоко в душата си копнеех тя да се върне при мен. Може би водена от желанието да я видя, да я докосна отново.

Независимо от мотивите и от съкровените ми мечти, аз наистина не се надявах, че ще ме потърси, поне не веднага, а вероятно след много години, когато самата тя има деца. Ни най-малко не съм си представяла, че ще се случи изневиделица в единайсет вечерта в град, където няма такова нещо като ненадейни посещения дори сред най-близки приятели. Но ето я тук, застанала пред мен в очакване да кажа нещо.

Замаяна от емоции, настоявам да влезе, безмълвно закачам якето й в дрешника и оставям тежката й раница под дългата отоманка в коридора си. Притеснена, поспирам за миг, докато се колебая коя стая ще е подходяща за първия ни разговор. Холът ми се струва прекалено официален, а пък малкият ми кабинет, където пазя всичките си спомени, прекалено интимен. Нямам намерение да крия нищо от нея, но не ми се иска да я затрупвам с въпроси от първия миг или просто предпочитам да си дам малко време. Затова избирам кухнята, като първо запалвам всички лампи, после намалявам светлината, после отново я усилвам. Каня я да седнем на бар столовете от двете страни на мраморния остров, гледаме се напрегнато, лицата ни са застинали усмихнати в очакване. Осъзнавам, че тя трябва да се чувства по-неловко и от мен, защото е много по-млада и е на чуждо място.

Трескаво се чудя как да започна — да е нещо по-сериозно от обичайна проява на любезност и същевременно по-приятно от сухите, голи факти за обстоятелствата около раждането й. Но нищо не ми идва наум, което само засилва притеснението ми.

— Гладна ли си? — най-сетне проговарям аз, застанала пред отворения хладилник. Взирам се в цял рафт с „Витамин Уотър“, плик маруля, кутия с яйчени белтъци, голяма кофичка гръцко кисело мляко и се ядосвам, че предишния ден не се отбих в „Дийн енд Делука“ на връщане от работа както всеки петък.

— Не, благодаря — отвръща тя, докато аз повтарям името й в главата си. За него не се бях замисляла нито веднъж през изминалите години. Чак сега всичко, което си бях представяла за нея, доби образ и име. Кърби. Кърби. Кърби. Не мога да преценя дали ми харесва, или не, но несъмнено оригинален избор от страна на родителите й. Едва се удържам да не я попитам нещо за тях. За професиите им? За политическите и религиозните им пристрастия? Дали си прилича с тях? Както ние, двете, мисля си аз, още стресната от приликата помежду ни, която все повече ми се набива на очи, въпреки че не съм от най-наблюдателните. Потискам всички напиращи въпроси, защото се притеснявам, че любопитството ми ще се възприеме като нахлуване в личното й пространство или пък ревност. И точно тогава за пръв път осъзнавам, че всъщност наистина малко ревнувам от другата жена, изградила личността, която седи насреща ми. Нямам никакво основание за подобни чувства. Решението да им я дам бе изцяло мое и тъкмо заради това в гърдите ми се надига мъка, която ме задушава. Казвам си, че не съм усетила нищо от трудностите на майчинството, че съм като публика на маратон — само гледам и си представям как стигам до финала. Напомням си, че не трябва да съм толкова егоцентрична. Тази вечер е посветена на нейните нужди, не на моите, и макар да не съм й майка в истинския смисъл на думата, се опитвам да изровя нещо като майчин инстинкт у себе си. Сещам се за собствената си майка и за нейната рецепта за решаване на много проблеми: вкусна храна и здрав нощен сън.

— Сигурна ли си, че не си гладна? Можем да си поръчаме нещо. Наблизо има страхотен кулинарен магазин, който ще ни достави печено сирене и доматена супа за по-малко от десет минути. Сякаш стои готово на печката, защото знаят, че все някой в радиус от десет пресечки може да поиска печено сирене.

Осъзнавам, че много се разприказвах, и спирам, а тя поклаща глава и отново ми благодари.

Завладява ме нова вълна емоции и скривам глава в хладилника.

— Мога ли поне да ти предложа нещо за пиене? Кафе? Чай? „Витамин Уотър“?

Колебае се известно време, после, сякаш с малко ирония, казва:

— Добре. Може „Витамин Уотър“.

— Какъв? — поглеждам я аз. — Портокал или лимон?

— Няма значение.

— Права си. Като че ли наистина няма — добавям аз по-скоро на себе си. После овладявам треперещите си ръце, изваждам едно шише с портокалов аромат, отварям капачката и го сипвам във висока стъклена чаша.

— Как дойде дотук? — питам аз и изгарям от любопитство да разбера откъде е тръгнала. Копнея да зърна квартала й, къщата й, спалнята й. Жадувам за информация повече от всякога, по-силно дори, отколкото в началото на любовна връзка, когато тръпнеш, отчаяно искаш да разбереш нещо повече за човека до себе си. И даже ми хрумва, че докато се взирам в лицето й и чакам отговора й, като че ли се влюбвам. Има интрига и умиление с известна нарцистична, себична нотка.

— С автобус — отвръща тя и забелязвам, че няма никакъв акцент. Нищо в говора й не подсказва за определено географско място. — С „Грейхаунд“.

— О! — лаконично възкликвам аз, защото си спомням онази история за мъжа в автобус „Грейхаунд“, който бе отрязал главата на пътника на съседното място.

— Ами да. Беше малко мърляв. Но все пак ме докара дотук.

Кимвам и задавам следващия въпрос:

— А къде живееш?

— В Сейнт Луис.

— Оттам ли си?

— Ами всъщност съм от Чикаго — стрелва ме тя с поглед. — Но, да, винаги съм живяла в Сейнт Луис. В една и съща къща.

В главата ми изплува странен спомен за първото ми и единствено посещение в Сейнт Луис преди около десет години, когато Кърби трябва да е била на седем или осем. Бях на сватба на една приятелка и след церемонията, вместо да отида направо в ресторанта, се разходих по уличките около църквата. Ясно помня пронизващата ледена влага, стоманеносивото небе и ниските перести облаци — всичко това в унисон със самотата, която те притиска, когато отиваш сам на сватба. Помня как нападалите последни есенни листа шумоляха под краката ми, помня скромните тухлени къщички с малки мансарди, цветни стъкла по прозорците и малки, спретнати дворчета. Всичките изглеждаха толкова уютни, на много от тях се вееше американският флаг, по первазите имаха сандъчета, преливащи от цветя, и инициали на вратите. Но най-вече си спомням, че когато завих към паркинга пред църквата, ме завладя неистов, болезнен копнеж по нея. Не можех да се отърся от усещането, че е някъде наблизо. Сега ми изглежда като странно предчувствие, но после осъзнах, че не е необичайно. Случваше ми се всеки път, когато попадах на непознато място, дори да беше близо до дома ми. Разказвам й тази история, която ме впечатлява със съвпадението.

Тя ме гледа скептично и се опитва да ме притисне.

— Къде точно беше сватбата? В коя част на града?

— Не помня — признавам аз. — Беше голяма католическа църква. Огромна. Каменна. С витражи. „Сейнт Джоузеф“ ли беше? Или пък „Света Богородица“?

— Това е много неопределено — отбелязва троснато тя.

Не любезничи, но това ми подсказва, че не само е умна, но и знае как да те постави на място, и това ме радва.

— Да. Така е — съгласявам се аз.

— Но може и да е било в нашия квартал — омеква малко тя. — Аз живея в южната част на града. Близо до църквата „Свети Архангел Гавраил“. Възможно ли е да е била там?

— Може би — отвръщам и си представям как върви по тротоара с група момичета, облечени в синьо-белите униформи на католическите училища. Съвършено изгладени, плисирани поли и вълнени три четвърти чорапи. Отиват към сладкарницата. Едно от тях подканя останалите да запалят цигари, но Кърби отказва. Тя ме поглежда в очите.

— Ами, знаеш ли какво? — след кратко колебание казва тя.

— Какво? — учудвам се аз.

— Въпреки че си ме родила в Чикаго, винаги съм имала чувството, че живееш в Ню Йорк. — Тя повдига рамене, сякаш се притеснява да си го признае, и започвам да се чудя какво ли знае за мен. Дали е виждала някоя от последните ми снимки в пресата на някои бляскави събития? Или пък тази с Питър в „Пейдж Сикс“?

— Да — обяснявам аз. — Живея тук от няколко години. Работя в телевизията, затова трябва да съм или тук, или в Ел Ей.

Тя ме поглежда изненадано, което пък изненадва мен.

— В телевизията ли? Да не си актриса?

— Не. Продуцент съм.

— На филми?

— Не. На телевизионни сериали. Чувала ли си за предаването „Саут Секънд стрийт“?

— Да! — отвръща тя с момичешки ентусиазъм и широка усмивка. Забелязвам, че долните й зъби са леко криви, средните два се застъпват. Явно не е носила шини и се чудя дали е защото родителите й не са могли да си го позволят, или просто са решили, че не е наложително, или пък са преценили, че е добре да има усмивка с характер.

Усмихвам й се на свой ред.

— Това е моето шоу.

— Много ми харесва. Страшно е добро — признава тя. — Любимецът ми е предприемачът Шаба Дерази. Така ли се казваше?

Кимвам.

— Да. Свестен човек… Сега снима филм в Торонто. С Мат Деймън.

Изглежда много доволна от тази вътрешна информация, макар и не колкото съм аз от това, че познава работата ми и я харесва. Същевременно изпитвам вина, че не знам нищо за страховете, вкусовете и мечтите й за бъдещето. Не знам дали си служи с лява или с дясна ръка, дали е атлетична или некоординирана, интровертна или екстровертна. Не знам дали някога се е влюбвала, имала ли е разочарования. И макар да разбирам, че неведението е част от сделката при осиновяванията, все пак се срамувам, че нямам никаква представа за живота на дъщеря си. Отклонявам поглед, защото мислите ми препускат през изминалите осемнайсет години, когато съм си я представяла във всевъзможни състояния, често неволно, въпреки решимостта ми да я забравя. Кърби, сгушена в люлката си. Кърби се учи да пълзи, да ходи, да говори. Кърби се качва в голям жълт училищен автобус в първия си ден в детската градина. Кърби си сменя първото зъбче. Кърби се събужда на Коледа сутринта и се втурва надолу по стълбите в червената си памучна нощница и открива куклената къща на Барби под елхата. Толкова съм се надявала, че е живяла така, а не както в някои от най-страшните ми кошмари: гладна, зъзнеща, самотна, унижавана. Поглеждам я с истинско облекчение, че е добре. Поне така изглежда.

— Е, хайде. Разказвай. Разкажи ми нещо за себе си — подканям я аз.

Кърби кръстосва ръце и пита:

— Какво искаш да знаеш?

— Съжалявам. Не искам да се чувстваш като на интервю.

— Няма проблем — успокоява ме тя, но продължава да мълчи.

— Знам на колко си години. На осемнайсет.

Тя кимва, без лицето й да трепне.

— Да. Трябваше да стана на осемнайсет, за да науча името ти.

Спомням си договора, който подписах, както и лъжата, която изрекох под клетва. „Не знам кой е биологичният й баща.“ Прогонвам го от мислите си, както хиляди пъти досега и най-малко десетина тази вечер.

— Значи завършваш училище? — досещам се аз.

Тя кимва отново.

— Ще постъпиш ли в колеж догодина?

— Не знам. Току-що ме приеха в Мисури… Миналата седмица. — Тя свива рамене, после поглежда през прозореца в мрака към Медисън авеню. — Но много не ми се иска да уча в колеж.

Отговорът й ме разочарова, но се опитвам да изглеждам безпристрастна.

— Винаги можеш да си починеш една година, да помислиш. Аз направих точно така.

Гласът ми колебливо заглъхва. Тя ми хвърля поглед и явно се досеща какво съм правила през онази година, но не пита. Вместо това се покашля и казва:

— Е, сигурна съм, че се чудиш защо съм тук…

Инстинктивно, без никакво колебание, се пресягам през масата и докосвам ръката й. Пръстите й са хладни, тънички, деликатни. На средния има голям тюркоазен пръстен, който стига до средната става. Тя се напряга, но не се отдръпва и аз отмествам ръката си и я отпускам в скута си.

— Не е нужно да има специална причина — прошепвам едва чуто.

Поглежда ме, но не мога да разгадая погледа й.

— Просто… имах нужда да те видя… имах чувството, че… нещо липсва… нали знаеш… чудех се откъде произхождам и разни такива работи… — продължава тя.

Обмислям дали да не кажа, че и аз така съм се чувствала, но знам, че не е вярно. По-рано тази вечер единственото нещо, което мислех, че ми липсва, бе предложение за брак от Питър.

— Радвам се, че си тук — произнасям аз, макар да съм почти сигурна, че това е пресилено, ако ли не чиста лъжа.

Тя преглъща и чака, докато двете сме приковали неловко погледите си, после едновременно ги отклоняваме встрани.

— Добре. Какво ще кажеш да направим така — предлагам аз, загледана в една златна люспа на мраморния плот. — Задавам ти въпрос. После ти ми задаваш. Ще се редуваме. Допустими са всякакви въпроси.

Тя кимва и осъзнавам, че това е опасна игра за мен. Какво да й кажа, когато ме попита за него? Истината, разбира се, но съществуват толкова различни нюанси и интерпретации на истината, че такова нещо, в чиста форма, практически не съществува. Поне не и в моя живот, а може би това е валидно за всички.

— Добре. Да видим… Имаш ли братя и сестри? — започвам аз.

— Една сестра — отвръща тя и ми разказва как родителите й си мислели, че не могат да имат деца, но как майка й забременяла веднага след като я осиновили. — Казва се Шарлот. Истинско чудо е — добавя Кърби с каменно лице.

— Близки ли сте?

Тя свива рамене.

— Да, Шарлот е страхотна. Много е готина. Невероятно добра плувкиня е и държи най-добрия рекорд на бътерфлай в историята на града за всички времена. Има потенциал да участва в олимпиадата, толкова е добра. — Издайнически завърта очи: — Всички я обичат.

— Уха. Не е ли прекалено съвършена? — подхвърлям аз.

— Може да се каже.

Усмихвам се, но тя запазва каменна физиономия.

— Ти си сега — подканям я аз.

Тя захапва устна, после повтаря моя въпрос и пита дали имам братя и сестри.

— Не. Единствено дете съм. Родителите ми обичат да пътуват и мислеха, че ще е по-лесно с едно дете. — Обяснението, което винаги съм приемала като чиста монета, сега ми звучи абсурдно.

— Твой ред е — прошепва тя.

Поглеждам към двата абажура, висящи над острова, и си спомням, че предишната седмица наблюдавах Питър как сменя крушките. Много го бива в тези работи.

— Имаш ли си приятел? — питам с надежда, че ще каже „не“.

Тя поклаща глава и изстрелва:

— Не. А ти?

Кимвам и си припомням разговора с Питър, сега ми се струва, че сме го водили преди най-малко две седмици, а не само преди два часа.

— Заедно сме от няколко години. — Спирам дотам, защото решавам, че всяка друга дума ще е прекалено много информация, поне засега. После преглъщам и я питам кой е любимият й предмет в училище.

— Нямам такъв — заявява тя.

— Няма лошо — отвръщам и чакам да продължи.

— Добре. Знам, че това е грубо донякъде — най-сетне се решава тя, — но на колко си години?

— Няма да е грубо поне още четири години. На трийсет и шест съм — усмихвам се аз.

Личи си как мозъкът й започва да пресмята и й давам отговора.

— Бях на осемнайсет, когато те родих. На твоята възраст.

Изненадана, тя рязко си поема въздух.

— О — отронва и отмества поглед. Разглеждам профила й. Брадичките ни си приличат, но нейната е по-хубава, по-волева от моята и все пак женствена. И скулите й са по-изразени и знам откъде ги е взела. Понякога мисля за него. През главата ми прелитат сцени и се чудя след колко въпроса ще стигнем и до този. Усещам, че започвам да се прозявам. Опитвам се да се овладея, но губя битката. Тя също се прозява и си припомням, че нуждата от сън е мощен биологичен отговор на стрес и болка, каквито изпитвам сега.

— Трябва да тръгвам — казва тя и забелязвам тъмни, синкави кръгове под очите й. — Знам, че е много късно.

Сърцето ми замира, но по-голямата част от мен изпитва облекчение, че няма да остане. Че името му няма да се споменава — може би никога. Може би никога няма да се наложи да й разкажа за болезнените си спомени, които се опитвах да заличавам в продължение на осемнайсет години.

Кърби става и бавно тръгва към вратата.

— Къде ще отидеш? — питам я с очакването, че ще ми отговори при приятелка или роднина в града.

Тя изважда смачкан лист хартия от задния си джоб и прочита името на младежки хостел близо до Китайския квартал. Залива ме вълна от вина и поклащам глава.

— В никакъв случай. Оставаш тук.

Понечва да каже нещо, сякаш да се възпротиви, но после затваря уста и изглежда прекалено изтощена да спори.

— Още нещо — налагам си да кажа аз.

Тя повдига вежди. Аз се покашлям и я питам дали родителите й знаят, че е тук.

Забива поглед в чашата си. Очевидно не.

— Още ли живееш с тях? — питам аз.

Тя кимва, поглежда леко обидено и заявява:

— Не съм избягала, ако питаш това.

— Съжалявам — отвръщам аз. — Просто се чудех…

— Мислят, че съм в Алабама. С една приятелка и майка й.

— Значи не знаят, че си планирала… това?

— Това? — повтаря тя с едва доловима враждебност, макар да знае какво имам предвид.

— Да ме посетиш — пояснявам аз.

Вече съвсем враждебно тя поклаща глава. Изчаквам да ме погледне в очите, със съзнанието, че това е повратен момент. Знам какво трябва да направя — да настоявам да им се обади, но се страхувам да го направя. Ами ако я разгневя? Ако си тръгне и никога повече не се върне? Все пак е едно малко момиче, далеч от родителите си. Питам я защо ги е излъгала, като се опитвам да разбера ситуацията, преди да взема решение или да произнеса присъда.

— Това не е тяхна работа — отсича тя. — А, откровено казано, и твоя не е.

— Добре… слушай… няма да те карам да правиш нищо насила, но…

— Но какво? — сопва ми се тя със святкащи очи и инатливо вирната брадичка. Макар да осъзнавам, че не съм й истинска майка, за пръв път си давам сметка какво означава да си родител. Завладява ме страх и се чувствам неадекватна. — Няма защо да ги тревожа. Освен това съм на осемнайсет. Голяма съм. Технически погледнато. И е супер.

Кимвам с разбиране, защото се страхувам да я притискам и да разрушавам крехкото разбирателство, което изградихме през последните минути.

— Добре. Можем да го обсъдим утре — приемам аз. — Аз просто… просто искам да си добре. Каквото и да става в живота ти. Каквото и да изпитваш… само искам да ти помогна.

Съвсем искрена съм, поне така си мисля, но думите звучат неубедително. Като от актьор, който няма емоционална връзка със сцената и трябва да използва мента, за да заплаче.

— Благодаря — отвръща тя и двете се прозяваме отново едновременно. Изправяме се и заставаме една срещу друга.

— Добре дошла, Кърби — казвам аз. За пръв път изричам на глас името й и се чудя как е възможно да не го знам досега. Как не се опитах да мисля за нея като за Катерин, името, което й дадох през онези първи три дни и което сега ми се струваше твърде официално, традиционно, обикновено за момичето пред мен.

Повеждам я отново към коридора, взимам раницата й и й показвам стаята за гости, която е точно до моята спалня. Показвам й самостоятелната баня, шкафа за бельо, пълен с кърпи и допълнителни завивки, и чекмеджето с хотелска козметика, в случай че си е забравила нещо. После й пожелавам лека нощ и й казвам да ме повика, ако има нужда. От каквото и да е.

Един час след като съм взела хапче „Амбиен“, съм още будна, стоя с широко отворени очи в дълбокия мрак на спалнята си, който е много трудно постижим в град като Ню Йорк, особено в ъглова сграда. Сещам се за деня, когато казах на декораторката, че никак не ме интересува дали апартаментът ще е боядисан в топла или в студена гама, дали таблата на леглото ми ще е тапицирана или метална. Единствено исках да си поръчам прозорци, които да блокират всеки лъч светлина, идващ от улицата. А ето че сега, в този момент, за пръв път през живота си се страхувам от тъмното. Осъзнавам колко е нерационално това чувство и все пак се обръщам и светвам лампата, както правех като дете, и оглеждам ъглите на стаята. Минава ми през ум, че може би се страхувам за Кърби, но устоявам на желанието да ида да я проверя. Би било неразумно да вървиш по петите на осемнайсетгодишно момиче.

Вместо това започвам да ровя в телефона си. Така ми се иска да можех да споделя с някого голямата новина, която бях крила от самото й раждане. Естествено, изборът ми се свеждаше само до една възможност — майка ми. Но знаех, че в този час спи до баща ми и ако й се обадех, щях да събудя и него. Би си помислил, че има лоши новини. Каквато вероятно би била тази за него. Нали затова с майка ми някога решихме да не му казваме. Освен това не ми се иска да обсъждам с нея другото, поне засега. Тогава тя ме посъветва коя графа да оставя празна във формуляра, че е най-добре да скъсам всички връзки, завинаги. Ясно бе, че тя иска точно това, и макар никога да не разбрах дали го направих заради нея, заради себе си или заради двете ни, този спомен често ме бе възпирал да говоря с майка си за случилото се.

Нервно прехвърлям пощата и съобщенията си и се чудя дали Питър е буден. Изведнъж усещам колко ми липсва и така ми се иска да не бяхме се разделяли по такъв начин. Но най-много ми се иска да знае тайната ми. Внезапно съжалявам, че реших да не му казвам. Мисля си за всички подходящи за признание моменти: когато някоя приятелка родеше бебе; когато той ми разказа за раждането на Ейдън, че водите на Робин изтекли, докато били на опера, и за малко да роди в такси на Трето авеню; или когато той ми призна най-дълбоките си тайни — че е плагиатствал от вестник в Дартмут и че веднъж е спал със стриптийзьорка на ергенско парти във Вегас. Не го укорих и не ми се вярва той да укори мен. Но можеше и да го направи. Можеше да реши, че всяка жена, която е допуснала да изостави детето си, не може да бъде майка. Поне не на неговото дете. Или най-малкото можеше да се окаже проблем фактът, че бях опазила тайната си от моя баща и от бащата на бебето. Прекалено много рискове, прекалено много опасности. Далеч по-лесно бе да оставя всичко, както си е. По-чиста работа. По-проста. По-сигурна. Или поне така си мислех досега.

Изключвам лампата и притварям очи, но отчаяната нужда да поговоря с него не затихва. Изпращам му съобщение и го питам дали е буден. След няколко секунди телефонът ми започва да вибрира. Грабвам го, тръпнеща за думите му, както винаги, когато чета нещо написано от него, но тази вечер още повече. Пиша много бързо, все по-уверена след всеки негов отговор.

Питър: Да.

Мариан: Не можеш да заспиш ли?

Питър: Не. Чувствам се зле заради тази вечер.

Мариан: Всичко е наред.

Питър: Не. Не е. Съжалявам.

Мариан: Аз също. Така ми се иска да си тук.

Питър: Искаш ли да дойда?

Преди да напиша „не“, телефонът звъни и бързо отговарям, но не мога да се освободя от вкоренения си инстинкт да крия тайната си и измислям нови оправдания и извинения.

— Добре ли си, мила? — чувам дрезгавия му, секси глас. Дочувам подрънкването на лед в стъкло и знам, че пие уиски — неговата версия на хапче за сън.

Опитвам се да отговоря, но не мога.

— Шампионе? — разтревожва се той. — Там ли си?

— Да — отвръщам аз и успявам да овладея гласа си, за да изглежда спокоен и нормален.

Пита ме отново дали съм добре и долавям нотка на вина в гласа му, което на свой ред ме кара да изпитвам угризения, че го разстроих така. Как бих могла да очаквам някой мъж да се обвърже с мен завинаги, когато съм укрила такъв важен факт от живота си?

— Да — повтарям аз. — Тук съм.

— Искаш ли да дойда? — нежно предлага той.

Отчаяно искам да е при мен, но си мисля за Кърби в съседната стая и му казвам, че е късно и ще му се обадя на сутринта.

Но той вече е решил.

— Идвам — заявява и затваря, преди да успея да кажа нещо.

Двайсет минути по-късно е в стаята ми. Съблича се по бели боксерки „Брукс брадърс“, единствената марка, която носи. Уханието на кожата му ме успокоява, както и топлината на тялото му до моето.

— Ето — усмихва се ведро Питър. — Така е много по-добре. Кажи сега какво има.

Поглеждам към вратата. Въпреки шептенето му се притеснявам, че тя ще ни чуе.

Преглъщам трудно и се чудя какво да кажа, как да започна.

— Съжалявам, че те разочаровах — започва той, докато ме държи в обятията си.

— Не. Грешката е моя… — опитвам се да го спра, но вината започва да ме дави.

Но той продължава:

— Не. Опитваше се да говориш за нашето бъдеще, а аз се държах… нерешително. Да поговорим сега.

— Няма проблем — отвръщам аз.

— Защо не? Стига, шампионе. Не исках да кажа, че никога няма да се оженя за теб, просто…

Разговорът, който бях чакала с такъв трепет, изведнъж ми се струва банален и го прекъсвам рязко:

— Питър. Не е каквото си мислиш. Не съм разстроена за това… Да, бях, но става дума за нещо друго.

— Какво? Кажи ми — настоява той мило, но гласът му издава притеснение, нетърпение.

Мислите ми препускат хаотично. Знам точно как мога да спра гоненицата: Питър, осемнайсетгодишната ми дъщеря спи в съседната стая.

Но не мога да събера сили да изрека тези думи или въобще да заговоря.

Започвам да пелтеча.

— Има нещо друго, нещо, което трябва да ти кажа. Не съм споделяла с теб една… една тайна. — Изпитвам облекчение още с първата дума. Същевременно се дразня на телевизионерската си страст към резюмета.

— Каква тайна? — свива учудено вежди той.

— Много голяма — въздъхвам тежко.

— Какво? Да не си убила някого? — нервно се смее той. И продължава: — Извинявай. Не беше смешно. Дори така да е, можеш да ми кажеш. Можеш да ми кажеш всичко.

— Никого не съм убила, Питър — прошепвам и се сещам как думата „аборт“ не ми излизаше от главата онова лято. Беше ли отнемане на живот? — не можех да реша нито тогава, нито сега. Зная единствено, че нямаше да мога да го направя. Чудя се дали ако бях направила друг избор, също бих го запазила в тайна. Как ли бих го признала на Питър? Дали щях да се срамувам по-малко. Напомням си, че постъпих правилно — като я родих, като я изоставих. В този момент заравям лице във възглавницата, а той не спира да пита:

— За нещо случило се преди мен ли е? Искам да кажа, нещо извън нас? Да не си предпочела Деймиън Брейди? — усмихва се той, имайки предвид главния герой от нашето шоу. Шегува се, но се чудя дали би възприел това като по-малко предателство.

— Не — отвръщам аз и заравям по-дълбоко глава във възглавницата. — Не е свързано с теб. Само с мен. С нещо, което ми се случи преди осемнайсет години.

— Какво? Какво, Мариан? Моля те, кажи ми. Това с нищо няма да промени чувствата ми към теб.

— Не можеш да си сигурен — отсичам аз.

Той въздъхва дълбоко, после се навежда и ме целува — силно, дълбоко, дълго. Езикът му е мек, топъл. Вдъхва ми увереност. Когато устните ни се отделят, той се вглежда в очите ми:

— Махни лепенката от устата си, Мариан. Просто го кажи.

И аз започвам. Изричам думите неуверено, не спестявам нищо. Започвам от онова горещо лято и приключвам с почукването на вратата ми преди няколко часа.

Не можех да го погледна, докато не завърших разказа си. Страхувах се от онова, което щях да видя. Неодобрение, разочарование, упрек. И, разбира се, когато вдигам поглед, всичко това е там, макар че той полага усилия да го прикрие.

— Не съм го казвала на никого — сякаш това ме оправдава пред него. — Освен на майка си.

— Е, благодаря ти, че най-после го сподели с мен — тихо казва Питър.

— И още ли ме обичаш? — питам го аз.

— Разбира се — кимва той и макар че звучи убедително, знам, че има голяма разлика между любов и доверие.

— Сигурен ли си? — упорствам аз.

— Да — уверява ме той.

Но има ли избор? И двамата знаем, че не може да се откаже от тържествено изреченото обещание преди малко. Не и тази вечер, тук, в тъмното. Поне не преди да чуе онази част от историята, която нарочно пропуснах.

5.
Кърби

Намирам снимка на Мариан, на която вероятно е с родителите си, с моите баба и дядо, на следващата сутрин, когато на пръсти обикалям из луксозния хол и постоянно поглеждам към затворената врата на спалнята й, защото не ми се иска да ме спипа как душа наоколо. В хола има много абстрактни картини, но това е единствената снимка — черно-бяла, 25 на 20 сантиметра, в сребристосива рамка с гравираните инициали на Мариан. Всички са облечени официално. Майка й е с рокля с мъниста, а Мариан — с дълга рокля на цветя. Баща й е в смокинг. Застанали са в градина с лозе, до едно маслиново дърво, на фона на живописна долина и синеещи планини. Мариан е в средата, прегърнала двамата, и всички са широко усмихнати. Имам чувството, че баща й е пуснал някоя шегичка, защото има самодоволното изражение на човек, казал нещо забавно. Той е слаб, висок, с дълъг нос на издълженото си лице, с добре оформена брадичка, която ми напомня на Атикус с брада или на съвременен Ейбрахам Линкълн. И макар че не е някой красавец, не можеш да откъснеш поглед от него. Майка й е съвсем различна — дребна, елегантна и красива в общоприетия смисъл. Косата й е подстригана стилно, на каре и цялата е окичена с диаманти. Мариан си е същата, само че по-млада и по-слаба, косата й е по-дълга. Боса е, обувките й с тънки каишки лежат небрежно метнати пред краката й. Не носи никакви бижута, освен малък златен медальон с ръкописно М. Представям си, че са на сватба в някое известно място като Напа Вали (не че знам къде точно се намира). Сигурно всеки момент ще разрежат безумно голямата торта, ще се лее розово шампанско и голям оркестър ще свири песните на Синатра, а всички ще танцуват като на бал под звездите.

Взимам снимката. Вглеждам се в нея по-внимателно и ненадейно ме завладява някакъв копнеж, който не мога да си обясня. Дали ми се иска да съм част от това семейство? Или просто мечтая да бъда на това тържество? Оставям фотографията обратно на масата и в главата ми се избистря един факт: Мариан е богата. Мисля си за снимките у дома — училищни, закачени в коридора покрай стълбите, и от други незначителни поводи, отрупали рафта над камината, и не мога да не се зачудя колко различен би бил животът ми, ако ме беше задържала. Не че сме бедни, но е различно. На кого не му се иска да е богат? Освен това явно не може да се оправдава, че ме е оставила заради липса на средства. Могла е да си позволи да ме задържи. Могла е да го направи. Просто не е искала. Това откритие не ме разгневява, но ме жегва донякъде. Не мога да не изпитвам известно огорчение, че тя си живее тук в лукс, а през това време можеше аз да съм на социални помощи за храна. Прилича ми повече на отхвърляне, отколкото на изоставяне по принуда.

Отивам до едно квадратно бяло канапе и сядам. Опитвам се да се разположа удобно на твърдите като камък възглавници и започвам да разучавам огромните, лъскави книги на малката стъклена масичка и търся нещо да ми подскаже какво харесва, коя е. Взимам една със заглавие „Раят Хемптънс“ и я разгръщам. Пълна е със снимки и се чудя дали Мариан има вила там. Готова съм да се обзаложа, че има — огромна къща, която тя обаче нарича виличка. Или може би предпочита Мартас Винярд, Кейп Код, Нантъкет, разни местенца в Нова Англия, които за мен звучат еднакво и които свързвам единствено с манията на майка ми по фамилията Кенеди.

След няколко секунди чувам, че се отваря вратата на спалнята й. Нервно затварям книгата и полагам усилие да изглеждам възможно най-незабележимо — трудна работа, когато си на бяло канапе в обляна от слънчева светлина стая. Поглеждам натам и я виждам да се появява в плюшен сив анцуг. Косата й е вдигната горе на кокче, прикрепено с гребен, и носи очила с кафяви рогови рамки, което обяснява моето късогледство.

— Охо, ранобудна птичка си — шегува се тя, щом ме вижда, гласът й е прекалено висок, прекалено дружески, фалшив.

Насилвам се да се усмихна, но усмивката ми угасва, щом погледът ми попада на някакъв мъж натрапник, който върви на няколко крачки зад нея. Чудя се кога ли е дошъл — посред нощ или тази сутрин. Подсъзнателно кръстосвам ръце върху суитчъра си с надпис „Гап“ като израз на моята неприязън заради присъствието му тук и към Мариан, задето е имала нужда да повика подкрепление. Като се приближава, виждам, че е по-възрастен от нея — може би с десетина години, но е красив по начин, възможен само за зрелите мъже, и изглежда важен човек. От начина, по който тя го поглежда, а той й кимва окуражително, разбирам, че тя много държи на мнението му — на неговото мнение, точка. За момент се чудя дали би могъл да е биологичният ми баща. Бях чувала истории за двойки, изоставили първото си дете, а после решили да се оженят. Но знам, че е по-вероятно истинският ми баща да няма нищо общо с мъж като този.

— Кърби, бих искала да ти представя Питър. Питър, това е Кърби.

— Приятно ми е да се запознаем, Кърби — заявява Питър с уверен, дълбок глас като на телевизионен журналист. Приближава към мен със съвършена като усмивката му фигура и ми подава ръка. Златният му часовник проблясва на слънцето. Ставам и нервно се ръкувам с него. Ръкостискането му, естествено, е силно, почти болезнено. Чудя се дали го прави нарочно. Така или иначе, решавам, че не го харесвам — изобщо не си падам по този тип хора.

— На мен също — промърморвам аз, поглеждам към Мариан и очаквам да запълни неловкото мълчание. Но тя не казва нищо и тримата стоим смутени в триъгълник. Накрая Питър задава въпрос, който сякаш изпълва цялата стая.

— Е? Чух, че си пристигнала снощи?

Кимвам, отново кръстосвам ръце и казвам „да“ с тъничко гласче, което се губи пред неговия мощен и уверен баритон. Чудя се дали знае всъщност коя съм и как му е обяснила моето пристигане. Дали се е зарадвала? Развълнувала? Ядосала? Смаяла? Дали се е притеснявала, че ще се опитам да й се натрапя, да объркам съвършения й живот? Може той да я е предупредил, че въпреки кръвната ни връзка тя нищо не знае за непознатото момиче в дома си. Може да съм дошла, за да открадна нещо или да се промъкна в стаята й през нощта и да я нападна. Дали му се беше обадила нощес, обзета от паника? Затова ли беше дотичал веднага? За да я предпази?

Ако има подозрения за мотивите ми, добре се прикрива (което, сигурна съм, умее) и казва с дълбокия си глас:

— Чудесно. Чудесно. — После подхвърля: — И какви са плановете ви за днес, момичета?

— О, не знам. Може би ще направим една малка обиколка из Горен Ийст Сайд. Ще поразгледаме. Ще покажа на Кърби моя квартал — обяснява Мариан и свива рамене.

— И парка? Гугенхайм? Френска закуска в „Кафе Грацие“? — предлага той.

— Всичко. Може да отидем и малко на шопинг. Ако Кърби е в настроение за това — додава Мариан.

Кимвам и се усмихвам учтиво, но всъщност не мога да повярвам, че ми предлага да ходим по магазините. Не само, че нямам никакво желание да пазарувам, но и това ми звучи като заплаха. За мен шопингът е пазарният еквивалент на ресторант, защото ще се чудя с коя ръка се държи вилицата.

— Аха, в „Барнис“. Как можах да забравя? — закачливо се ухилва Питър. Намигва й, после поглежда към мен. — Внимавай. Известно е, че Мариан влезе ли там, няма излизане, горкичката.

Тя завърта очи и му казва да мълчи, но той пуска друго остроумие — как е трябвало да я спасява от челюстите на онзи звяр на Медисън авеню. Всичко това ми се струва толкова Холивуд. Толкова Манхатан. Толкова странно.

— Добре. — След още малко смях, той потрива ръце и обявява: — Тръгвам. Трябва да взема Ейдън от майка му.

Разбирам, че е разведен.

— Синът ми. — Поглежда ме и обяснява: — Може би, ако останеш тук известно време, ще се запознаете. Той е почти на твоята възраст. Чакай, чакай. Я пак кажи на колко си?

— На осемнайсет — уточнявам аз. — Просто изглеждам на петнайсет.

— Някой ден ще го оцениш — обажда се Мариан.

Наблюдавам как Питър се навежда и целува Мариан по устните, без да докосват друга част от телата си, после тръгва към вратата. Сядам отново на дивана и тогава той се обръща към нея, но не мога да разбера погледа му. Може би е морална подкрепа или пък съчувствие. Но каквото и да е, аз я поглеждам точно в мига, в който устните й безмълвно изричат: „Благодаря“.

Отклонявам поглед и се чудя за какво ли му благодари, дали има нещо общо с мен.

Петнайсет минути по-късно Мариан и аз влизаме в „Кафе Грацие“, оживен ресторант в двуетажна къща близо до апартамента й. Салонната управителка явно я познава и й се усмихва, после ни повежда към тясно сепаре в дъното. Мариан отмества встрани менюто и ми казва, че има едно нещо, което непременно трябва да опитам.

— Френска закуска ли? — припомням си аз думите на Питър.

— Точно така — потвърждава тя. Сервитьорката пристига с две чаши студена вода и кафето на Мариан.

— А за теб, миличка? — поглежда ме тя с кана в ръка.

Отказвам й любезно и след като забелязвам в менюто пред себе си, че чаша портокалов сок струва шест долара, тихичко добавям, че водата ми е достатъчна.

— Френски кроасани и за двете — поръчва Мариан. Сервитьорката кимва и бързо се отдалечава, а Мариан ме поглежда и пита:

— Е? Има ли нещо специално, което ти се иска да правиш днес?

Поклащам глава и съм на ръба да й напомня, че не съм дошла дотук, за да видя Статуята на свободата или Емпайър Стейт Билдинг. А ако се налага да обикаляме по туристически обекти, за да избегнем разговори по съществени въпроси, тогава бих предпочела да видя Карнеги Хол или Бруклинската филхармония или музея на джаза в Харлем или някой от многобройните музикални магазини, които познавах от интернет. Като „Дръмърс Уърлд“, който предлага всичко: от кастанети „Епстайн“ от палисандрово дърво и абанос и джаз палки от „Олбрайт Милт Джаксън“ до винтидж комплекти „Роджърс“ от седемдесетте с четиринайсетинчов малък барабан. Естествено, че не можех да си купя нищо от това, но поне ми се искаше да ги видя отблизо и да ги пробвам. Барабаните „Роджърс“ имат по-богато, по-мелодично звучене от повечето други марки, които се ползват по-скоро за звукова атака. Най-страхотните барабани на планетата — по звук и по красота. Но не казвам нищо от това, защото имам чувството, че всъщност не я интересува.

— Няма значение. Каквото ти решиш, ще е добре — повдигам рамене аз.

— Тогава… да видим — замисля се тя, а аз се взирам в огромните диаманти на ушите й. — Кога трябва да се върнеш на училище?

Знам къде се цели — кога ще се разкарам? — затова отговарям:

— В сряда. Но мога да си тръгна и преди това. Искам да кажа, ако искаш, мога да си тръгна и веднага. От теб зависи.

— Да караме по слух — малко пресилено се шегува Мариан. — Остани поне тази вечер, става ли?

С други думи, не две вечери, мисля си аз и отронвам едно благодаря.

Отваря уста да каже нещо, но се спира и потупва вестника пред себе си.

— Четеш ли „Сънди таймс“?

Казвам, че не го чета, но за да не си помисли, че съм някоя апатична, невежа тийнейджърка, добавям:

— Чета, но не този. При нас се издава „Сейнт Луис Поуст-Диспач“.

Всъщност наистина съм апатична, но само към своя живот, а не към света изобщо, и следя събитията, за разлика от повечето ми връстници.

— Е? Искаш ли някоя страница? — усмихва ми се тя.

Казвам й, че ще взема първата, освен ако тя не я иска, и се чудя защо четем вестник, когато не сме си казали и един процент от нещата, които според мен трябва да си кажем. Като например: а, да, не знам кой е баща ми и защо са ме изоставили. Очевидно тя не мисли така, защото ми подава първата страница, сякаш си делим неделните вестници от години. Взимам я с известно раздразнение и свеждам глава. Прочитам статия за самоубийствен бомбен атентат в Тел Авив. Не мога да се концентрирам върху нищо друго, освен върху факта, че тя седи срещу мен, което изведнъж ми се струва най-безумното нещо, а мълчанието ни с нищо не помага. Вероятно и тя се чувства странно заради срещата ни, защото усещам, че през няколко секунди вдига очи от модната рубрика и ме поглежда. А може би само така ми се иска. Може би просто е развълнувана от нещо, прочетено във вестника. Нещо разтърсващо, като например новината, че широките панталони отново са на мода.

Приключваме със закуската и тръгваме на разходка, след една пресечка стигаме Пето авеню, където за пръв път зървам музея „Метрополитън“. Сградата е огромна, внушителна, простира се на няколко пресечки, според Мариан на около четиристотин метра. Широкото стълбище е отрупано с хора — някои правят снимки, някои си седят и четат пътеводители, други просто си стоят. Вижда се дори и група скейтъри, приблизително на моята възраст, със суитчъри с качулки и широки бермуди с големи джобове, които се мотаят наоколо, като че това е мястото им за почивка. Нещо подобно на Франсис Парк, където се събират моите познати с почти същите дрехи и отегчени изражения на лицата.

Тя ме наблюдава как попивам цялата тази атмосфера.

— Внушително е, нали?

Съгласявам се.

— Много харесвах „Из обърканите документи на госпожа Базил И. Франкуилър“ — подхвърлям аз единствената литературна асоциация, която мога да направя, при това от ранното ми детство. Опитвам се да си припомня някои подробности за главната героиня — малко момиченце, което бяга от дома си и се скрива в музея. Мисля, че се казваше Клодия.

Лицето й засиява и тя ми обяснява, че също много е обичала тази книжка като дете.

— А чела ли си „Невинни години“ от Едит Уортън? — пита тя.

Едит Уортън ми напомня нещо, но не съм чела нищо от нея, всъщност не съм чела никакви книги за удоволствие от години, с изключение на поредицата „Здрач“ (която ми харесваше, освен натрапчивото описание на страхотния Едуард — колко пъти и по колко различни начина трябва един автор да ни обяснява, че тоя тип е готин?).

— Двамата главни герои имат тайна среща точно тук и единият от тях казва: „Някой ден, не се съмнявам, това ще стане велик музей“. Всъщност тази реплика си имаше определена цел в повествованието.

Не мога да не се впечатлявам от високия й интелект, който личи във всяка нейна дума, макар да имам чувството, че го демонстрира преднамерено. Или пък, още по-зле, че ме изпитва. Като в онези интервюта за прием в колежите, в които се преструват, че си говорите, а всъщност целта е да преценят колко си интелигентен или, както е в моя случай, колко си тъп.

Продължаваме на север. На следващата пресечка Мариан посочва към отсрещната страна на улицата, към сграда, облицована с бял варовик и със зелена тента над входа.

— Виждаш ли тази сграда? Номер хиляда и четирийсет? Джаки О се премести тук една година след убийството на Джон Кенеди. Живя тук почти трийсет години. На петнайсетия етаж.

Продължава да ми разказва, че апартаментът й не бил толкова величествен, колкото очаквали хората. Дори нямал централно отопление.

— Но има великолепен изглед към водната кула в Сентрал Парк и към храма на Дендур, датиращ отпреди три хиляди и четиристотин години, който бил докаран в музея от Египет с нейно съдействие.

Кимвам и си припомням единственото нещо, което майка ми казваше за Джаки: че била изисканата майка на Джон и Карълайн, което изведнъж ми се вижда много по-важно от някакъв си храм. Поглеждам към Мариан и се чудя кога — или дали въобще — ще започне да се държи естествено.

Продължаваме разходката и най-сетне пристигаме в „Гугенхайм“ — голяма, модерна сграда, сгушена между другите на Пето авеню като бяла панделка. Докато я оглеждам, Мариан отново поема ролята на гид и ми разказва, че това е последният велик проект на Франк Лойд Райт и че събудила много спорове с откриването си през 1959 година. Коствала му е петнайсет години и седемстотин скици, обяснява тя.

— Веднъж казал, че ще го направи така, че музеят „Метрополитън“ да изглежда като селски хамбар пред него. — После добавя през смях: — Какво мислиш?

— Харесва ми — признавам аз, но не мога да се отърва от странната смесица от напрежение и раздразнение и се чудя дали й отговорих правилно. — Изглежда доста добре.

— Обожавам го — заявява тя. — Искам да кажа, „Метрополитън“ си е „Метрополитън“, но това място е едно от най-любимите ми в града. Искаш ли да влезем?

Свивам рамене и кимвам. Тръгвам след нея през хладното, тъмно фоайе. Отправя се към касата, а аз заставам в центъра на залата и зяпвам откритите спираловидни етажи, виещи се нагоре към покрива. Интериорът, също както и външната фасада, е уникален — явно това е общото мнение, защото приземният етаж е пълен с туристи, щракащи с фотоапаратите си, проточили шии към тавана. И аз на свой ред правя една снимка с телефона си и я изпращам на Белинда с текст (това е четвъртото ми обаждане след пристигането ми): „Гугенхайм. Тя е направо страхотия. Подробностите по-късно.“

Хрумва ми, че малко пресилвам информацията за срещата и така звуча по-позитивно, отколкото се чувствам и се чудя какво ли се опитвам да докажа, особено след като прочитам отговора на Белинда: „Мили боже! Супер! Попивай от нея!“

Прибирам телефона в чантата си и си мисля, че няма шанс това да се случи. Докато бавно се качваме нагоре по етажите на музея, Мариан не спира да коментира с мек, компетентен глас. Обяснява ми, че първоначално не само архитектурните критици, но и много художници са протестирали против музея, защото твърдели, че извитите стени и чупките не показвали както трябва творбите им. Изведнъж осъзнавам, че не мога да се фокусирам върху думите й, нито върху творбите, а единствено върху гласа й, върху начина, по който лицето й се озарява, когато ми показва любимите си творби на Шагал и Пикасо.

Когато стигаме до края на най-горното ниво на музея, тя каза:

— Знаеш ли кое е най-странното?

— Кое? — питам аз с надежда, че най-сетне ще каже нещо съществено.

Тя поглежда към мен, после надолу към фоайето.

— Веднъж стоях тук. Точно на това място и си мислех за теб. Чудех се къде си. Дали си щастлива.

Топло, радостно чувство неволно се надига в гърдите ми, но не показвам, че думите й са ме развълнували. Вместо това поглеждам надолу и запечатвам в съзнанието си искрящо бялата гледка и отронвам:

— Е, сега вече знаеш.

— Да — отвръща тя. — Сега вече знам.

Когато излизаме отново на улицата, наближава обяд, времето се е постоплило и се сливаме с многолюдната тълпа. Свалям суитчъра си и го връзвам на кръста си. Докато вървим по Пето авеню, поспираме на стълбите пред „Метрополитън“, зяпаме множеството, а оттам продължаваме по тротоара, под сенките на Сентрал Парк, стигаме до хотел „Плаза“, дома на Елоиз. Пресичаме улицата пред магазина за играчки „ФАО Шварц“, продължаваме по Медисън авеню и накрая се озоваваме в „Барнис“, точно както бе прогнозирал Питър.

— Обичаш ли да ходиш по магазините? — поглежда ме Мариан.

— Да — отвръщам аз, но всъщност мразя. От една страна, защото не намирам нищо особено, или поне възприемам всичко като някое десетгодишно момиче. Или пък момче. От друга — защото всъщност нямаме толкова пари, че да ходим по магазини. Винаги ми се е струвало прекалено напрегнато. И най-после, защото бих предпочела да си харча парите за ноти или за билети за концерт, отколкото за дрехи. Но знам, че това не е правилният отговор, затова кимвам и й хвърлям усмивка, в която се чете: „Кое момиче не обича?“

Мариан грейва насреща ми и влизаме през вратата, минаваме покрай охраната, пиколото и витрина с чанти, които приличат на пластмасови, с лого, което не ми говори нищо, и стигаме до един от няколкото големи стъклени щанда, пълни с бижута. Явно Мариан знае всички артикули наизуст, защото отива направо към един ъгъл, оттам — към друг и ми показва любимите си дизайнери: Джейми Уолф, Айрин Нюуърт, Марк Дейвис. Дрън-дрън.

Кимам и се чудя дали всяко от тях струва неколкостотин или няколко хиляди. Не че има голямо значение, когато не можеш да си позволиш нищичко. След като обиколихме трите витрини, продължаваме към дъното на залата до дамски чанти с екзотични, странно звучащи брандове — „Баленсиага“, „Нина Ричи“, „Живанши“. Мариан се спира и смъква една голяма сива чанта на „Живанши“ от куката. Премята я през рамо и се оглежда в огледалото на колоната.

— Харесва ли ти? — пита ме тя и пак се поглежда в огледалото, този път смръщена. — Не е ли прекалено голяма?

— Ммм. Да. Като че ли е големичка — подхващам нейния тон аз.

Тя се съгласява, връща я на куката и ме повежда към ескалаторите. Качваме се няколко етажа по-нагоре и стигаме до място с красиво аранжирани дрехи с големи празни пространства между щендерите. Докато обикаляме наоколо, Мариан подръпва рокли, панталони и блузи, но не поглежда етикетите с цените, сякаш това е без значение. В един момент се натъкваме на една красива, лъчезарна жена с дълга, пищна коса, която прегръща Мариан и заговорнически й съобщава с източноевропейски акцент:

— Тъкмо щях да ти се обаждам. Имам фантастична рокля на „Джанбатиста Вали“, която непременно трябва да пробваш. Изумруденозелена. Невероятна. Все едно е правена за теб. А имам и една жилетка на „Лорен Скот“ в много по-пастелнорозово от онази магента, която ти харесваше. Имаш ли време да ги пробваш? Една клиентка си отмени часа, така че съм свободна. — Поглежда ме за втори път. Мариан се колебае, после плахо ме представя.

— О, извинявай. Агнес, това е Кърби. — Следва дълга, неловка пауза и после добавя: — Кърби ми дойде на гости от Сейнт Луис.

Мъглявото й обяснение не ми убягва. След това продължава много по-гладко: — Агнес ми определя стила.

— Изобщо не й вярвайте. Усетът за стил е вроден у Мариан — казва през смях Агнес. Обръща се и ми хвърля равнодушен поглед, после отбелязва: — Имаш деликатна фигура. Носиш ли поли?

— Само училищната униформа — изсумтявам аз. — През другото време предпочитам джинси.

Агнес ми обяснява, че съм попаднала на точното място за деним и че с удоволствие ще изпрати асистентката си на долния етаж да ми донесе нещо.

— Искаш ли да пробваш?

— С удоволствие ще пробва — отговаря вместо мен Мариан и преди да се осъзная, вече съм в пробната в офиса на Агнес с една камара джинси и повече от дузина екстравагантни горнища с камъчета. В един миг, когато оставам сама в пробната, облечена в чифт джинси трепач на „Джей Бранд“ и обувки на тънък ток от „Прада“, за които всяко едно момиче в училище би ме убило, си щраквам снимка в огледалото и я изпращам на Белинда: „В «Барнис». Обича да клюкари“. Правя едно селфи на обувките си и друго на цената на кутията. Четиристотин и петдесет скапани долара.

След секунди телефонът ми звънва и пристига отговорът на Белинда: „Леле божке! Не може да бъде!!! Имаш голяяям късмет!“

Тъкмо започвам да отговарям и дочувам Агнес да пита Мариан откъде ме познава.

Замръзвам, проточвам шия към вратата на пробната, за да чуя отговора, с надеждата, че ще разкаже на Агнес, при това с гордост. Вместо това долавям тихия й отговор:

— О, дълга история.

Сърцето ми се свива. Поглеждам се в огледалото и виждам как усмивката ми увяхва. Казвам си, че все пак не е длъжна да разказва историята си на всеки познат и че съм станала прекалено чувствителна, вероятно защото пробвам дрехи и обувки, които нито един човек в живота ми не може да си позволи.

— Имаш ли да ни покажеш нещо? — пита ме Мариан с много по-висок глас.

— Хм, мисля, че да — обаждам се аз, отварям вратата и се появявам притеснена в черно бюстие, скини джинси и обувки на високи токчета, които ме изстрелват в царството на „средния ръст“. Агнес ме инструктира да се завъртя, за да ме огледат.

— Възхитително! Тези джинси ти стоят прекрасно — оценява ме Агнес и ми подава къса черна жилетка. Обличам я, а тя вдига ципа, навива два пъти ръкавите и ме оглежда внимателно с опитно око, преди да произнесе присъдата: — Фантастично — отсича тя и кима със сериозно изражение. — Направо прелест.

— О, да. Взимаме всичко — заявява Мариан. — Изглеждаш невероятно.

— Не мога да приема — опъвам се аз.

— Трябва — не се отказва Мариан.

Продължавам да протестирам, по същата причина, по която се отказах от портокаловия сок за шест долара, но Мариан не отстъпва.

— Настоявам. Аз плащам.

— Прекалено скъпо е — промълвявам аз и поглеждам към разтворената на пода кутия от обувките „Прада“.

— Не ме лишавай от удоволствието да пазарувам с…

Чуди се как да продължи. И двете знаем какво си мисли, но накрая довършва изречението с „теб“.

— Е, щом е така — мрънкам аз. — Много ти благодаря. Наистина е много мило от твоя страна.

— Няма защо — отвръща Мариан, а Агнес дръпва една жилетка с пайети от закачалката и казва, че сега е неин ред.

Докато наблюдавам как Мариан я облича върху бялата си блуза и внимателно закопчава копчетата, си мисля, че все пак не ни делят чак толкова много години.

— Това твоите родители ли са? — питам Мариан и посочвам снимката в хола й и нарушавам дългото мълчание, в което потънахме на връщане от „Барнис“. Опитвам се да се доближа до въпроса, който така ми се иска да задам, онзи, който тя явно се опитва да избегне: „Кой е баща ми?“

— Да — поглежда тя към снимката и кимва разсеяно.

— Как се казват? — не спирам аз, решена да я накарам да говори.

— Памела и Джеймс. Джим — съобщава тя и отмества поглед, сякаш става дума за случайни хора, а не за мои кръвни роднини.

— С какво се занимават? — упорствам аз.

— Той е адвокат. Тя е домакиня.

Чакам търпеливо, но не казва нищо повече. Завладяна от притеснение, се покашлям и продължавам:

— И какво представляват?

— О, не знам. Винаги е трудно да определиш какви са родителите ти, не е ли така? Те са просто твои родители — повдига рамене Мариан и се прозява.

Заглеждам се в нея с присвити очи и с надеждата, че изражението ми подсказва какво си мисля: че това е изключително равнодушен и напълно неприемлив отговор. Явно тя схваща намека, защото се покашля и допълва:

— Майка ми е много общителна и дружелюбна. Обича да кани гости и да се забавлява. Има цяла армия приятели и разнообразни хобита. Не може да стои на едно място — тя се усмихва със стиснати устни и добавя: — Баща ми е по-кротък. Сериозен. Мислител. Интроверт.

— Ти на кого приличаш повече? — не мирясвам аз.

— На баща си. Определено — обяснява тя. — Не че не съм по купоните. Налага ми се да участвам заради работата ми. Също като баща си, който впечатлява с чара си съдебни заседатели и клиентите си. Но не е много по шумните сбирки. Майка ми го влачи по всичките си коктейли и благотворителни мероприятия. Той предпочита да си стои вкъщи, да си чете, да реди пасианси, да гледа стари филми и телевизия. Дори обича да наблюдава птиците — най-сетне тя се усмихва искрено. — Съвсем различен е от човека, когото виждат в заседателната зала.

— По наказателните дела ли е? — интересувам се аз.

— Не. По корпоративните казуси. Има големи клиенти като „Дженерал Илектрик“, „Абот лабс“, „Дел“. Дори Опра.

— Опра? — не успявам да овладея смайването си.

— Да. Голяма работа е той.

— Той… значи е известен? — възкликвам аз и си мисля, че обикновено е обратното — осиновените деца стават известни, а не семействата, които са ги изоставили. Усещам, че горчилката отново се надига в мен, докато чакам отговора й.

— Мисля, че е известен, колкото може да е един адвокат. За известно време беше в политиката, когато бях малка… кмет на Гленкоу… Щеше да се кандидатира за Конгреса, но се отказа… — гласът й заглъхва и аз се чудя какво ли се е случило. Дали краят на политическата му кариера има нещо общо със скандала с бременността на малолетна му дъщеря.

— Републиканец ли е?

— И двамата ми родители са републиканци — кимва тя и доловила следващия въпрос, продължава: — Аз съм независима.

— Моите родители са демократи — отпускам се аз. — Макар че са привърженици на движението за защита на човешкия живот.

Тя не долавя намека. Притеснението ми става все по-силно, но си налагам да бъда търпелива. Чакала съм толкова дълго. Какво са още няколко часа? Отговорите ще дойдат, дори да се наложи да ги изкопча от нея. А ако не говорим за нещо сериозно, мога просто да си пия водата „Перие“ и да си представям какъв би бил животът ми, ако не ме бе изоставила. Но тогава ми хрумва, че даже да ме беше задържала, едва ли щях да се чувствам по-добре, отколкото у дома. И че може би съм обречена да не принадлежа никъде.

6.
Мариан

Кърби е тук от почти двайсет и четири часа и все още не е попитала за него. Но всеки път, когато погледна в очите й, се сещам за Конрад и за онази нощ, особено за времето след случилото се и донякъде по-живо, отколкото за самия акт. Виждам как двамата лежим на леглото голи, безсрамни, но и напълно непринудени. Нямаше притеснение, нито свян, нито следа от съжаление или паника, или желание за бягство. Лежахме и се взирахме в тавана, от време на време се споглеждахме в пълно мълчание. Дори нямаше болка, а само приглушена, приятна чувственост. Останахме така дълго време, докато потта по кожите ни засъхна, дишането ни се успокои, докато накрая той се наведе, целуна ме по бузата и каза:

— Красиво.

— Хмм? — попитах аз, макар че добре го бях чула. Искаше ми се да го повтори. Искаше ми се непременно да запомня как алените му твърди устни изричат тази съвършена дума.

— Това беше красиво — произнесе той, което ми се стори още по-хубаво, отколкото да нарече мен красива.

— Да — съгласих се аз. Наистина беше красиво. Макар че преди той да го каже, бих избрала различна дума. „Вълнуващо“, може би. Или нещо не толкова съдържателно, нещо по-младежко, като „готино“ например. Беше вълнуващо. Беше и готино. Но беше и нещо повече и той точно го определи.

Въздъхна, сякаш събираше сила да стане. Бавно седна и се огледа из стаята, после сведе поглед към мен с нескрито задоволство. Аз се покрих с чаршафа, но не от свян, а от внезапни хладни тръпки по тялото си.

Като омагьосана го наблюдавах как се изправи и тръгна гол през полумрака към банята, как пусна чешмата и наплиска лицето си с вода. Тялото му беше слабо, но силно, много по-мускулесто, отколкото изглеждаше през широките му дрехи, и се зачудих откъде ли има тези плочки на корема, след като напълно отхвърляше идеята за спорт и дори рядко участваше в упражненията по физическо. Наблюдавах го как се пресегна за кърпата, сгъната на поставка близо до душа, подсуши лицето си, после бавно и старателно я намокри под струята и я изстиска в умивалника. След секунди се озова над мен с мократа кърпа. Притисна хладната влага до челото и бузите ми, после отмести чаршафа и преди да успея да протестирам, я усука още по-силно над голия ми корем. Няколко капки паднаха на кожата ми, след което той избърса тънките струйки кръв по вътрешността на бедрата ми.

Напрегнах се, притеснена от очевидната ми неопитност, и казах:

— Чакай. Дай на мен.

Но той дръпна кърпата далече от ръцете ми, после продължи с концентрирано, грижовно изражение. Безпомощна, легнах отново и си наложих да се отпусна и да го оставя да довърши старателното си, деликатно занимание. Дори се обърнах, за да го улесня, и забелязах червено петно на белия чаршаф под себе си.

— Мамка му. Виж — притесних се аз и докоснах петното с пръст.

Той положи свободната си ръка на корема ми, сякаш да ме задържи на място, а с другата продължи да бърше бедрата ми с дълги, бавни движения.

— Не се притеснявай. После ще го сложа за пране, когато другите си тръгнат. Петното ще излезе и ще оправя идеално леглото. Всичко ще е наред — увери ме той.

Усетих как ъгълчетата на устните ми се извиха нагоре в усмивка. Почувствах едновременно облекчение и респект, но бях прекалено млада, за да знам всъщност колко трябваше да ме впечатли това. Колко необичайно бе за едно момче, та дори за голям мъж да ме измие, да предложи да изпере бельото, да запази спокойствие при вида на кръв, особено на такава.

— Значи ти беше за пръв път? — попита той с безизразно лице, без нотка гордост или пък извинение.

— Очевидно — прошепнах аз.

— Не е очевидно. Може да е от месечния ти цикъл.

Пламнах и направих физиономия:

— Боже! Това е грубо. Не.

— Не е грубо — отвърна той. — И да искаш, ти не можеш да си груба.

Усмихнах се, защото го приех за комплимент, и го погледнах с крайчеца на окото си:

— Значи да разбирам, че… на теб не ти беше… за пръв път?

— Хм, да ти благодаря ли? — ухили ми се той.

Отворих очи, после пак ги затворих и смело настоях:

— Отговори ми на въпроса.

— Добре. Не. Не ми беше за пръв път. Но не съм имал толкова много, колкото си представяш.

— Не толкова много момичета или пъти? — Пръстите на краката ми се свиваха в ритъма на рапа, който се носеше от долния етаж. От басите вентилаторът на тавана вибрираше. Той се разсмя.

— Добро разграничение. Не много момичета. Ти си ми второто. Но много пъти с първото.

— Трицифрено число ли? — опитвах се да звуча закачлива, остроумна, докато си представях бившата му като Кейт Мое в пълния й хипарски шик.

— Сигурно — сви рамене той.

Изведнъж ме прониза неочаквана ревност и продължих да задавам въпроси за нея. Но се спрях. Нямаше никакво значение. И без това щеше да си остане само веднъж. Бях сигурна в това, въпреки че вече си фантазирах за следващия път. Тази мисъл ме накара да се надигна и да го целуна по рамото и точно в този момент в мрака долетя гласът на Джейни. Ударите й по вратата ме върнаха към реалността.

— Хей! Кой е вътре? — крещеше тя. — Това е стаята на родителите ми!

Надигнах се и седнах, покашлях се, готова да й отговоря, но Конрад вдигна ръка и ми направи знак да не изпадам в паника, да го раздавам по-кротко. Очите му ми подсказаха онова, което вече бях започнала да долавям — че не дължах никакви обяснения за случилото се нито на нея, нито на когото и да било. То си беше само наше.

— Аз съм, Джейни. Аз… малко си почивам — подвикнах аз.

— Мариан? Добре ли си? — долетя притесненият й глас.

Представях си изражението й. Знаех, че е едновременно разтревожена и учудена, но едва ли се досещаше докъде бях стигнала. До тази вечер двете бяхме девствени. Бяхме се заклели, че ще чакаме нещо наистина специално. Или поне до постъпването си в колеж.

— Ей сега ще изляза — успокоих я аз, а Конрад ми кимна и ме напътстваше с поглед. — Всичко е наред.

— Добре тогава — отвърна тя и гласът й заглъхна, когато се запъти обратно към купона.

— Трябва да вървим — аз се изправих и се пресегнах за блузката си, но Конрад ме спря, положи ме обратно на леглото и ме задържа така, сякаш го бяхме правили стотици пъти.

Попита ме дали имам вечерен час и аз му признах, че имам, но че родителите ми бяха заминали за къщата ни на езерото Женева и че съм планирала да остана да спя у Джейни.

— Така ли? — закачливо ми се усмихна той. — Какво съвпадение. Аз също.

Усмихнах му се на свой ред и захванахме дълъг, философски разговор. Говорихме за училище, за общите познати, за неговите приятели, за моите. Разказа ми за музиката, която харесваше, за страстта си към китарата и композирането на песни. Говорихме за любимите си филми и книги. Дори за Господ, за религия и за политика. После той ми разказа за инцидента, в който загинала майка му; как той и баща му също били в колата и как на връщане седнал на мястото на майка си, защото му ставало лошо на задната седалка. Каза ми, че е убеден, че баща му бил бесен заради това, че би предпочел майка му да е оцеляла вместо него.

— Не говори така — прекъснах го аз.

— Защо? Вярно е — увери ме той.

— Невъзможно — поклатих глава.

— Не е невъзможно. Бяха лудо влюбени. Той би я предпочел пред всеки друг. Пред всичко.

— Но не и пред собственото си дете.

Конрад поклати глава.

— Да. Наистина вярвам, че би го направил. И приемам това. Всъщност дори ми харесва донякъде. Дава ми повод да вярвам в нещо. Нещо, към което да се стремя.

Преплетох ръка в неговата и си помислих, че няма нищо по-красиво от истинската любов. Надявах се, че някой ден ще я срещна, и се зачудих дали ще прилича по нещо на този момент.

Така се унесохме в сън. Събуждахме се и потъвахме в сънища отново, положила глава на гърдите му, залепила ухо на туптящото му сърце. На зазоряване той ме събуди, подаде ми дрехите и се обърна да се облече, за да не ме притеснява. После взе чаршафа, както беше обещал, и кърпата, с която ме почисти, и тръгна надолу. Последвах го и забелязах чувствителна разлика в температурата. Жегата най-после бе отминала или поне въздухът се бе раздвижил. Лек ветрец поклащаше пердетата на кухненския прозорец. Джейни стоеше до плота и оглеждаше двора, осеян с празни кутийки от напитки, бутилки и фасове. Обърна се към нас с питаща усмивка на лицето.

— Хей, вие, здравейте — поздрави ни тя и погледна към чаршафите.

— Стана ми малко лошо — излъгах аз.

— Бира и ликьор. Предупредих я — притече ми се на помощ Конрад.

— Така е, като не слушам — продължих аз.

— Случва се — повдигна небрежно рамене той и помоли Джейни да му покаже къде е мокрото помещение.

Щом той се обърна и тръгна по коридора, тя развълнувано ме погледна, но аз й отвърнах с равнодушно изражение и леко поклатих глава. Нищо не се случи. За пръв път лъжех Джейни и също за пръв път не споделях нещо толкова важно с нея. Моментът беше много специален. Просто не знаех колко голяма щеше да стане лъжата.

— Бяхте горе цели шест часа. И… нищо? — Джейни кръстоса ръце на опънатата на гърдите й тениска с надпис „Чикаго Къбс“ и ме погледна по-скоро с разочарование, отколкото с недоверие.

— Имаше това-онова — вдигнах рамене аз.

— И само толкова? Не ти ли бръкна поне под блузата? — прошепна тя и току поглеждаше към мокрото помещение.

Казах, че не е и си представих ръцете му на гърдите си, устните му на шията ми, на корема ми, на раменете ми.

— Е? Добре ли се целува?

— Да — отвърнах аз. — Добре.

— Знаех си — отсече тя. — Толкова е деликатен.

Усмихнах се.

— Ще се видите ли отново?

— Съмнявам се. — Почти сигурно пак я излъгах и се зачудих точно кога ли бях решила, че нямаше да останем само с веднъж в крайна сметка.

Докато чакахме чаршафите да се изперат и да се изсушат, тримата гледахме Ем Ти Ви в хола на Джейни. Конрад и аз седнахме един до друг на същото онова канапе, на което се бяхме целували по-рано, но този път поддържахме стратегическа дистанция помежду си. Джейни се беше проснала на пода пред нас и не спираше да стене и да ни пита дали не ни се върти стаята. Заради версията с изцапаните чаршафи аз се преструвах, че страдам от махмурлук, а всъщност бях изненадващо бодра, с изострени сетива и с широко отворени очи гледах клип след клип. Всичките ги бях гледала и преди, стотици пъти, но всеки стих, всеки образ сега беше зареден с ново съдържание, дори там, където изобщо нямаше такова — от „Баскет кейс“ на Грийн Дейс през „Даун бай дъ уотър“ на Пи Джей Харвис, та чак до „Но мор ай лав юс“ на Ани Ленокс. Конрад постоянно коментираше разпалено и компетентно музиката, засипваше с комплименти някои групи, критикуваше други, и то някои от най-популярните, които заклеймяваше като изчерпани или изтъркани. Особено го дразнеха „Хути енд дъ Блоуфиш“ — една от любимите ми, но когато Хути започна да пее рефрена на „Хвани ръката ми“, Конрад се пресегна и направи точно това с шеговито повдигнати вежди. Джейни вече спеше и сумтеше и отново сякаш двамата с Конрад бяхме сами на света. Притворих очи и се зачудих защо ли не бях изпитвала това главозамайващо опиянение с друго момче.

Скоро звънчето на сушилната машина записука като аларма на часовник. Конрад скочи, извади топлите чаршафи, заведе ме горе и започна да оправя леглото. Бе запомнил точно как семейство Уотънбърг оправяха шалтето, както и мястото на сатенените декоративни възглавнички с ресни. Попитах го дали има фотографска памет, или от самото начало е знаел, че ще бъде тук до сутринта? Той се усмихна и продължи да приглажда и опъва покривката. След като леглото беше оправено и кърпата за ръце окачена на поставката до умивалника, всичко си дойде на място. Излязохме навън през гаража. Ранните часове на утрото бяха влажни. От пожълтялата от слънцето поляна на Джейни се надигаше пара. Цветята на майка й бяха клюмнали заради забраната за поливане. Конрад ме хвана за ръка в последните няколко метра до колата си. Още не бях чула израза „пътека на срама“, това щеше да стане по-нататък, когато щях да отида в Мичиган, но тогава го предусетих и се надявах съседите на Джейни да не излязат да си вземат сутрешния вестник.

Когато стигнахме до колата, той каза:

— Бих те целунал за довиждане, но съм сигурен, че дъхът ми не е особено приятен.

Засмях се и го уверих, че и моят е в същото състояние, макар че тайничко бях жабурила с „Листерин“ в банята. Вдигнах брадичка към лицето му в очакване да ме целуне въпреки всичко. Той разбра. Езиците ни се докоснаха за няколко секунди и установих, че той също бе намерил водата за уста.

— Щях да ти поискам и телефонния номер — свенливо продължи той. — Но…

Вгледах се в сериозното му изражение и закимах с разбиране, защото очаквах да каже: „Но и двамата знаем, че от това няма да излезе нищо.“

Вместо това той продължи:

— Но вече го имам.

— О, така ли? — учудих се аз и плъзнах ръка около кръста му.

— Ами да — и той се наведе да прошепне в ухото ми, — дори съм го запомнил наизуст. За всеки случай.

— За какъв случай? — полюбопитствах аз, сигурна, че ме занася, но той лукаво се ухили и го изрецитира.

— В случай че най-после получа този шанс. Да… хм… оправям едно легло с теб.

На лицето ми грейна усмивка и щастливо подхвърлих:

— Тогава ще се чуем скоро, нали?

Той отвори вратата и ми се усмихна, докато се навеждаше да седне.

— Да. Със сигурност — отвърна той.

Отворих уста да кажа още нещо, но вратата вече беше затворена, а моторът включен. Явно разговорът щеше да продължи друг път.

През следващите три седмици и половина разговаряхме всеки ден. Вече го приемахме като даденост, дори не го коментирахме. Не говорехме за предстоящото ми заминаване за Ан Арбър, нито за колежа, нито за бъдещето — моето и неговото. Буквално живеехме за мига. Обикновено решавахме какво да правим чак когато седнех в колата до него. Ходехме на кино или у тях, където гледахме телевизия или свирехме на китара. Често просто обикаляхме безцелно с колата из града, говорехме си, слушахме радио. Но никога не се събирахме с мои или с негови приятели, нито пък го запознах с нашите. Държах в неведение и Джейни. Тя се досещаше, че се срещаме, но любопитството й се укроти, когато започна да се подготвя за заминаване в университета на Илинойс, прекарваше повече време с наши общи приятели, които също щяха да учат там, и най-вече с Тай Хъгинс — летния й флирт.

В известен смисъл раздялата ни изглеждаше нещо естествено, очаквано. Всички се подготвяхме да поемем по пътя си и постепенно се настройвахме за новия етап от живота си — етап, за който бяхме мечтали и който бяхме планирали от най-малко четири години. А в някои случаи, като моя, много по-отдавна, когато баща ми като дипломант от Мичиганския университет ме заведе на първия ми футболен мач в Ан Арбър едва десетгодишна. Приятелите ми и аз бяхме едновременно развълнувани и носталгично настроени, страдащи и напрегнати. Все по-често влизахме в пререкания с родителите си, все повече се противяхме на техните правила и контрол и жадувахме за независимост. Но същевременно се ужасявахме, че ще се разделим с тях. Радвахме се за успехите си, но изпитвахме и тъга, защото предугаждахме, че тези златни години скоро щяха да отлетят, да останат безвъзвратно зад нас, както се случваше на всички големи хора. Колежът щеше да превземе спомените ни, щеше да ни промени и да ни насочи неизбежно по пътя ни към зрелостта. Щяхме да осъзнаем кои сме и какви искаме да станем. Втурвахме се към нещо по-значимо и по-хубаво, нещо, което се носеше в горещия летен въздух и ни очакваше.

По някакъв странен начин Конрад се оказа част от този преход. Знаех, че няма да е част от бъдещето ми, но не беше и част от до болка познатото минало, от детството, от което толкова много исках да се откъсна. Почти нямахме общи спомени, които да запазим, освен задълбочен анализ на случайните ни редки срещи. „Какво би се случило, ако“ беше любима наша игра. Какво би се случило, ако ми се беше обадил, вместо само да съзерцава номера ми? Какво би се случило, ако двете с Джейни бяхме събрали достатъчно смелост да използваме фалшивите си лични карти и да отидем да гледаме изпълнението му предишната година във вечерта, когато бе срещнал бившата си приятелка. Дълбоко в себе си бях сигурна, че бихме останали само приятели, защото животът ми в гимназията беше всичко онова, което той презираше — футболни мачове, мажоретки, училищни комитети и отчети, но всичко това вече изглеждаше отживелица. Започвахме на чисто, готови за нов тип преживявания — и Конрад ми беше първият. Той олицетворяваше независимостта и свободния избор. Съвършената фантазия.

Имаше моменти обаче, когато свалях гарда и започвах да мисля за него като за нещо повече. Представях си, че бихме могли някак си да продължим заедно месеци и дори години напред. В действителност знаех, че това не може да се случи. Една вечер, както си похапвахме шоколадови стафиди в тъмния, студен киносалон, докато за втори път гледахме „Смело сърце“, се зачудих дали всичко щеше да бъде по-различно, ако и той щеше да учи в колеж. Независимо в кой. Може би тогава би се получила връзка от разстояние като на приятелите ми Емили и Кевин, които щяха да учат на различни места — в Уейк Форест и в Станфорд, но правеха планове да останат заедно. Казвах си, че не е толкова от срам, че приятелят ми няма да продължи образованието си в колеж (макар да осъзнавах, че и това го имаше), колкото заради факта, че интересите ни се разминаваха. Щяхме да живеем в още по-различни светове, отколкото в гимназията. Просто изглеждаше невъзможно.

И ето ни, заседнали във времето, живеещи за мига, концентрирани само върху непосредствените си желания. Които, естествено, включваха и секс. Много, много секс. „Чукане“, както го наричаше той понякога, а аз все се преструвах, че не одобрявам, но всъщност тайничко се вълнувах. „Да правим любов“, веднъж се изпусна той и побърза да се поправи с „или нещо подобно“. Независимо как го наричахме, направихме го още девет пъти и така станаха общо десет, като помнех буквално всяка секунда, понякога дори записвах детайлите в дневника си.

Вторият път се случи осем дни след първия. В моята стая. Беше през деня, баща ми беше на работа, майка ми на благотворителен обяд. Лежахме по диагонал на леглото, върху покривката с цветовете на дъгата, следобедното слънце проникваше през прозореца ми. Под звуците на песните на Дейв Матюс по „Сателит“ помагах на Конрад да си сложи кондома — оребрен „за нейното удоволствие“. Дори не мигвахме и не откъсвахме нито за миг погледите си.

Третият път беше у тях, в къщата им в малко ранчо на другия край на града. Същата вечер се запознах с баща му — копие на Конрад, но с посребрени коси и натежала фигура. С господин Найт разменихме само няколко думи, защото той бе зает със своята приятелка. Двамата играеха карти и пиеха розе от голяма картонена кутия, което само преди седмица майка ми бе нарекла долнокачествено. Без никакво притеснение Конрад взе от хладилника две бири и ме поведе по коридора. Стаята му беше изненадващо подредена (и нищо чудно, след като го видях как оправя легло). Единствената украса на стената беше постер на Джими Хендрикс. Моментално заключи вратата и се хвърли стръвно да ме целува, като спираше само за да свали някоя дреха от мен и да надуе музиката. Не познавах тази група, никога не бях чувала тази песен, а после забравих да го попитам. След това си изпихме бирите и споделихме цигара джойнт. Първата ми.

На четвъртия ни път преживях още едно първо нещо и свенливо му признах.

— Досега не си изпитвала голямото О? — учуди се той с шеговито пламъче в сивите си очи. — Дори сама със себе си?

Положих глава в скута му и погледнах нагоре с още бушуващи в мен ендорфини.

— Не… И най-после разбирам за какво е целият този шум. Мили боже!

Петият път се случи само след няколко минути, и то със същия успех.

Ходихме да гледаме „Супер 8“, когато стигнахме до шестия си път. След филма отивахме да хапнем пица в Иванстън, но се наложи да спрем насред пътя, защото аз просто не можех да чакам нито секунда повече. По време на акта той ме разсмя — вече не си спомням по какъв повод, — но тогава реших, че не само ме привлича физически, но и че наистина го харесвам. Мисля, че и той изпитваше същото, защото след това имаше много разговори, гушкане и смях. Дори легна зад мен и ме прегърна като дете, нещо, което, както ми обясни, се бе заклел да не прави никога. По-късно, когато се обличахме трескаво, защото вече наближаваше вечерният ми час, той ми призна, че би могъл „и да свикне с това“. Усмихната, го посъветвах за негово добро да не се опитва.

На седмия път ми шепнеше мръсни думи, а аз го направих на осмия. Започвах да набирам опит и си мислех, че някой ден мога да мина и за добра в леглото.

Преди деветия път излязохме на единствената си истинска среща. Отидохме в изискан италиански ресторант в града. Специално за случая си сложих ново, черно бельо и по време на вечерята съзнателно се стараех да го предизвиквам с дантеления си сутиен. По-късно вечерта, когато сваляхме сексапилния комплект и се любихме на задната седалка на мустанга му, паркиран на безлюден паркинг пред една църква, и двамата миришехме на чесън. Оттогава миризмата на чесън винаги ме връща към тази вечер. Както и всички спортни коли и съвсем случайни паркинги пред църкви.

— Знаеш ли — каза ми той същата вечер, когато го бях възседнала и оглеждах през задното стъкло на колата му да не се появят ченгетата, — за пръв път в живота си се радвам да бъда клише.

— И то кощунствено — опитвах се да остроумнича аз.

— Аха. Отиваме… право… към… ада — задъхано редеше той с всеки тласък, притворил очи, извърнал глава назад, впил ръце в бедрата ми.

Десетият път, който щеше да остане и последен, ми е любимият. Отидохме на пикник в гората (колко романтично), лично аз приготвих храната. Сандвичи с шунка и гауда и парченца манго, бисквити с шоколадов чипс и бутилка „Шардоне“ — всичко това, заедно с покривка на червено и бяло каре, подредено в кошница. Качихме се нагоре в планината с кошницата и неговата китара. Спряхме на слънчево местенце на брега на река Фокс. Замаяхме се от алкохола и се съблякохме голи, всъщност не помня кое дойде първо. След това той ми посвири на китара, изпълняваше желанията ми. Изпя „Дъщеря“ и „Малкото градче“ на „Пърл Джем“, две от любимите ми, после продължи със своите песни — започна със сериозните лирически, продължи с шеговитите и накрая пак се върна на сериозните.

Докато го наблюдавах как свири гол, как мускулите на ръката му изпъкват от движението на пръстите му, от устните ми спонтанно се отрони онази фраза с буквата „о“, но в последния момент я промених:

— Обичам тялото ти.

— А ума ми? — попита ме той, усмихнат, но не се шегуваше.

— И него също — отвърнах аз.

— Въпреки че няма да уча в колеж?

— Това няма нищо общо — заявих аз и за миг наистина повярвах в думите си.

— И аз обичам тялото и ума ти — призна ми той. — И очите ти. И тази усмивка. И тези твои слонски ушички, които така сладко стърчат.

Пламнах. Разтърсих коса, за да ги прикрия, а също и гърдите си, макар че вече не се срамувах да му показвам всичко, което искаше да види. Отговорът ми винаги беше „да“.

Бяхме любовници, но бяхме станали и невероятно близки приятели. Той бе всичко, което исках, и знаех, че аз бях същото за него. Въпреки това упорито отказвахме да го изречем, отказвахме да говорим за застрашително приближаващия край — на лятото и на връзката ни. Във въздуха витаеше някаква тъга, но може би точно на нея се дължеше специалната тръпка. Беше разтърсващо, страстно и романтично, защото не бяхме го назовали, защото се криехме от всички, защото съвсем скоро щеше да приключи.

И тогава се случи немислимото. Или по-точно, не се случи. Цикълът ми, точен като часовник, не дойде на двайсет и деветия ден от месеца. Нито на следващия. Нито на по-следващия.

— Невъзможно — повтаряше той по телефона. — Използвахме кондом всеки път.

— Кондомите не са сто процента сигурни — отвърнах аз и си спомних една диаграма в часовете по здравеопазване, според която единственият напълно сигурен „метод“ бил въздържание.

— Е, да, при неправилно използване — съгласи се той.

— Е?

— Не съм го използвал неправилно.

Аз обаче не бях убедена. Започнах да си припомням всеки един от десетте ни пъти заедно. Бяхме много внимателни, освен първия път в дома на Джейни, когато той проникна в мен и чак след няколко дълги минути се спря и извади кондома от портфейла си, след което продължи.

— Трябва да е станало тогава — реших аз. — Само тогава не си сложи презерватив. Съвпада и като време.

— Не си бременна — категорично отсече той.

— Може нещо да е изтекло, знаеш как. Няколко капчици.

За това също ни бяха предупредили в часовете — за течността преди еякулация, термин, който звучеше като лоша поличба.

— Нулев шанс.

— Повече от нулев шанс е — повиших глас, като крачех нагоре-надолу, завладяна от паника.

— Добре де. Повече е от нулев шанс. Но вероятността е по-малка от един процент. По-малка дори от половин процент.

— Е, това означава, че все на някого се случва! На някого трябва да се случи този по-малък от половин процент!

— Да. Но не и на нас, сладурче.

— Не казвай тази дума.

— Коя?

— Сладурче.

— Добре. Не си бременна, миличка.

— Откъде си толкова сигурен?

— Аз съм екстрасенс — изрече Конрад с престорен глас.

— Не е смешно.

— Съжалявам — въздъхна той и почувствах, че е искрен. — Искаш ли да дойдеш тук? Мога лично да те уверя?

— Обясни ми какво означава „да те уверя“ — сопнах се аз. — Защото точно така се озовахме в тази бъркотия.

— Не сме в бъркотия. И нямах това предвид. Не е нужно да правим само секс всеки път, когато се срещаме.

— Но явно го правим — запънах се аз. Прозвуча като упрек и с това посях първите семенца на съжаление и отчуждение, макар че точно аз провокирах секса повече от него.

— Ела тук. Моля те — настоя той по-мило.

В този момент отчаяно копнеех да съм в обятията му, но като вдигнах ръка и усетих напрежение в гърдите си, отвърнах:

— Не мога. Имам работа. Трябва да се приготвям за колежа, нали знаеш. — Гласът ми беше хладен, както никога преди.

Той също го бе чул.

— Правилно. Разбрах.

На следващата сутрин — беше събота — отметнах завивките, вдигнах си нощницата и със затаен дъх си проверих бельото, като не спирах да се моля. Нищо. Дамската превръзка си беше все така чисто бяла. Обадих се на Конрад, за да му съобщя лошата новина.

— Мамка му — изруга той. — Пристигам. Веднага. Трябва да те видя.

— Не. Родителите ми са тук — опитах се да го спра. Още не бях сигурна защо го крия от тях, защо продължавам да лъжа Джейни за това какво правя всяка вечер. Обяснението беше очевидно, що се касаеше до родителите ми: щяха да кажат, че Конрад не е за мен. Но дотогава, кълна се, това не беше причината, поне не изцяло. Беше много по-сложно от това — или тъкмо обратно, съвсем простичко: нямаше смисъл да навлизам в подробности за нещо толкова временно. Точно сега обаче имах нова причина да го крия.

— Не ме интересува, че са там. Идвам да те взема и отиваме да направим тест. И тогава ще трябва да го приемеш. Става ли?… Мариан?

— Да — прошепнах аз и се почувствах с една хилядна по-добре, поне за момента, защото не се налагаше да взимам решение. Единствено трябваше да следвам инструкции.

— Бъди готова след десет минути — отсече той. — Съвсем сериозно.

* * *

Както каза, така и направи. Десет минути по-късно стоеше в нашата кухня в избеляла тениска с надпис „Ролинг Стоунс“, дънки „Левис“ и сини джапанки на „Адидас“ и за първи път се ръкуваше с баща ми. Една риза би била много по-подходяща, помислих си аз. В това време майка ми свали очилата си за четене, остави „Чикаго трибюн“ до чиния с нарязан на тънко ананас, гарниран с малини и йогурт.

— Е, откъде се познавате вие, двамата? — попита тя с килната на една страна глава, както прави, когато срещне непознат и се опитва да реши как този човек пасва в нейния свят. Или, както е този случай, как не пасва.

— От училище — обясних аз, докато връзвах косата си на опашка и се чудех как да избегна погледите на родителите си, които толкова обичах и уважавах и които не бях лъгала за нещо съществено никога преди Конрад.

Те кимаха, усмихваха се, зададоха още няколко въпроса и накрая стигнаха до неизбежния. Баща ми като дипломант от Мичиган, завършил право в Йейл, попита:

— Е, Конрад, накъде ще поемеш следващата година?

Конрад кръстоса ръце на гърдите си, после ги пусна и се подпря на кухненския плот за повече стабилност. Покашля се леко и отговори.

— Още не съм сигурен.

Сетих се за думите му в училищния годишник „Не ме бройте“ и за онази нощ в двора на Джейни. Сякаш бяха се случили в друг живот. А може би си беше точно така.

Конрад сведе поглед към краката си, докато баща ми се опитваше да си преведе отговора и стигна до най-сполучливия извод.

— Аха. Ще пропуснеш тази година. Сигурно, за да се самоопознаеш?

— Нещо такова. Да, сър — потвърди Конрад и стрелна поглед към мен, сякаш търсеше помощ.

— Е — намесих се аз, — ние ще излезем за малко.

— О! И накъде така? — небрежно подхвърли майка ми, но аз знаех, че изгаря от любопитство.

— В „Грийн ту тий“ — изтърсих първото, което ми хрумна, но като видях как лицето на баща ми грейна, веднага съжалих за избора си на лъжа.

— О! Значи обичаш голфа? — усмихна се баща ми. — Трябва да поиграем някога. Какъв ти е хендикапът?

Конрад го погледна недоумяващ. Все едно да питаме баща ми кое му е любимото парче на „Смашинг Пъмпкинс“.

— Остави ги да вървят, скъпи — намеси се майка ми, доволна поне от факта, че Конрад играе голф. Може би дори семейството му принадлежеше към Скуоки Кънтри Клъб, където ние членувахме от години. Съвсем скоро щеше да разбере.

Потънали в мълчание, двамата с Конрад потеглихме право към „Джуел-Оско“, близо до дома му. Паркирахме пред аптеката на огромния паркинг, който вече кипеше от посетители, предимно млади майки с пазарски торби, колички и малки деца.

— Веднага се връщам — успокои ме Конрад и остави включени радиото и климатика.

Изпитах облекчение, че не се налага лично да купя теста. Свих се на седалката и взех да прехвърлям станциите, като се чудех коя ли ще е последната песен, която ще чуя, преди да получа потвърждение за лошата новина. По Ти Ел Си бяха пуснали „Водопади“, когато Конрад се върна с плик в ръка и мрачно изражение. Изключих радиото; щом влезе, той ми подаде плика, в който имаше голяма кутия сок, бутилка „Доктор Пепър“ и списание „Ролинг Стоун“ с Кортни Лав на корицата. Измъкнах го и мълчаливо прочетох заглавията: „На живо от Лола-палуза“; „Хоул“ е банда; „Кортни Лав е сапунена опера“ и „Как да се разхладим това лято“. Прелиствах страниците и се опитвах да не мисля за последната покупка в торбата.

— Харесваш ли я? — попитах го и посочих Кортни.

— Харесвам музиката й. Интересна е — подривен феминизъм, развратна, дива. А и музиката й е драматична. „Лив трю диз“ ще се помни дълго. А и „Дол Партс“? „Вайълет“? Супер са. Но самата тя е зле — обяви Конрад на излизане от паркинга. — Изпитвам съжаление към нея.

— Защото е самотен родител ли? — попитах аз, обсебена от темата.

— Защото мъжът, когото обичаше, си пръсна мозъка. Кимнах и се загледах през прозореца, докато той подкара по главното шосе към дома си. В един момент Конрад докосна коляното ми и не отмести ръката си дори на острите завои в квартала. Вдигаше я само, за да превключи на скорост. Когато спря на алеята пред дома си, хвана брадичката ми и ме накара да го погледна в очите.

— Всичко ще бъде наред — увери ме той. — Аз съм с теб. Кимнах, но едва осъзнавах думите му.

— Баща ти вкъщи ли е?

— Не. Сами сме.

Отвори вратата, излезе и като видя, че аз не помръдвам, заобиколи, отвори моята и ме хвана за ръката.

— Да вървим.

Щом влязохме в къщата, той ми подаде розовата кутийка и ми посочи вратата на банята.

— Върви. Още сега. Просто го направи — подкани ме той.

— Но сега не ми се пишка.

Той въздъхна търпеливо, бръкна отново в плика и извади кутията „Доктор Пепър“, отвори я и ми я подаде. Отпих няколко глътки и му я върнах.

— Още не съм готова.

— Ела тук — той ме поведе към канапето, накара ме да седна, прегърна ме през рамо и ме целуна по челото.

Прехапах устната си. Цялото ми тяло се скова от надигащата се паника.

— Не знам защо трябва да правя този тест. Вече знам, че съм бременна.

— Не знаеш — успокои ме той.

— Закъснява ми с четири дни. Гърдите ми са напрегнати. И ми се гади.

— Гади ти се, защото си уплашена. Гърдите те болят, защото цикълът ти ще започне. Не е ли възможно да закъснява, защото си напрегната?

— Цикълът ми го няма, защото съм бременна — изохках аз и взех да гриза ноктите си, навик, към който се бях пристрастила още в началното училище.

— Виж — подхвана той. — Ще направиш този тест и ще се случи едно от двете.

Зяпнах го в очакване.

— Или ще е отрицателен и ще изпиташ истинско облекчение и ще празнуваме… — усмихна ми се, наведе се да ме целуне по врата и се задържа на ухото ми.

— Или? — избутах го аз и го подканих да довърши.

— Или си бременна. Което ще е кофти, но ще се справим.

— Как?

— Ти какво искаш? — погледна ме той. — Ще направя онова, което ти пожелаеш.

— Не мога да раждам сега. Отивам в колеж.

— Добре — кимна той. — Тогава ще намерим клиника, някъде извън града — в предградията или в Индианаполис. Там, където никой не ни познава. И… и аз имам много спестени пари, така че това е уредено. И ще бъда с теб през цялото време, ще ти държа ръката. — Той ме притисна в обятията си. — А после ще те доведа тук. В моето легло. Ще ти направя пилешка супа и ще ти пея.

Гледах вцепенена в една точка на стената и като насън го чух да ме вика по име два пъти, после трети път. Най-после се обърнах да го погледна.

— Ще направя всичко за теб, Мариан. Нали знаеш?

— Да — прошепнах аз, макар да не бях толкова сигурна.

— Абсолютно всичко — повтори той, а аз станах, стиснала розовата кутийка в ръка, и тръгнах към банята, трепереща от страх.

Седнах на спуснатия капак на тоалетната чиния и два пъти прочетох указанията дума по дума, включително и израза „уникална точност“. После изпълних всичко възможно най-точно и се запитах как съм могла да си въобразявам, че САТ ще е най-важният тест в живота ми. Молих се както никога досега, молих се през всяка секунда на трите мъчителни, смазващи, инфарктни минути, ушите ми пищяха, очите ми се стрелкаха ту към индикатора, ту към стрелката на часовника. Моля те, Господи, не позволявай да се появи розовата линия, не спирах да повтарям аз.

Но тя се появи. Отначало едва видимо и за миг почти се убедих, че е оптическа измама. После взе да става все по-ярка и по-ясно очертана, докато накрая стана по-тъмна и от контролната линия, с нежнорозов ореол около нея. Ето го и отговора. Вече нямаше смисъл от никакво чудене, от молби и напразни надежди.

Погледнах се в огледалото и осъзнах, че независимо какво щях да предприема, оттук нататък никога вече нямаше да съм същият човек. Нищо нямаше да е същото. Пуснах теста в чантата си и отворих вратата, за да се изправя срещу Конрад и бъдещия си живот.

— Е? — попита ме той с пребледнели лице и устни.

В този миг нещо ми стана, нещо, което така и никога не можах да проумея. Може би беше отхвърляне на реалността. Може би исках да го предпазя. Може би реших да сложа началото на болезненото отдръпване от него. Каквато и да беше причината, аз се насилих да се усмихна и казах:

— Познай?

— Какво? — трескаво попита той.

— Фалшива тревога.

Изведнъж като отсечен Конрад се строполи на земята на колене и сключи ръце. После се изправи и нададе вик като на каубой, събиращ многобройно стадо бикове от долината. После вдигна ръка и ударихме длани, така че ме пронизаха иглички, а после ме шляпна и по дупето.

— Нали ти казах, момиче! — изкрещя той. — Човече! Казах ти!

— Беше прав — промълвих, а той ме прегърна.

После се пуснахме, погледна право в очите ми и за пръв път изрече тези думи ясно и категорично, като втората розова линия:

— Обичам те, Мариан.

Разтворих уста да кажа нещо, но той ме спря с пръст на устните ми.

— Шшт. Не казвай нищо. Просто… просто ми се искаше да го изрека. Независимо дали новината е добра, или лоша. Наистина те обичам.

7.
Кърби

На следващата сутрин решавам да се обадя на родителите си. Часът е малко преди седем централно американско време и тъй като те са най-предсказуемите хора на планетата, си представям точно какво вършат.

Знам, че майка ми седи пред тоалетката и се подготвя за сутрешната литургия, а баща ми се мотае из кухнята и слуша „Шоуто на Макгро“ по радиото. На третото позвъняване двамата вдигат едновременно и се чува „ало“ от две страни като ехо. В момент на слабост, когато дочувам кикотенето на Макгро и почти подушвам уханието на наденичките, които баща ми запича в скаричката, ме обзема неистова носталгия. Но чувството отшумява почти мигновено, изместено от познатата пелена на враждебността. Изведнъж не мога да се стърпя да им кажа къде съм.

— Турбо Кърби! — изгърмява гласът на баща ми. Гласът му е жизнерадостен, може би защото не съм наоколо. — Как е щатът на овесарките?

— Защо не отговори на обажданията ни? — спуска се в обвинения майка ми.

— Писах ви имейли и съобщения, хора — обяснявам аз и завъртам очи.

— Трябваше и да ни се обадиш — не спира тя.

— Съжалявам — отвръщам аз, доволна, че никак не звуча съжаляваща.

— Забавляваш ли се? — включва се баща ми. — Вчера видях, че в Мобайл е 27 градуса.

— Така ли? — учудвам се аз. А пък в Ню Йорк е около двайсет.

— Сещаш ли се да си слагаш слънцезащитен крем? — намесва се майка ми. — И то през няколко часа? Много си бяла, миличка. Нали не искаш да изгориш?

Мисля за тена на Мариан и вече знам от кого съм го наследила и затова го мразя по-малко. На нея й отива, значи, вероятно и на мен ще отива някой ден. Докато се чудя какво чакам още, се приближавам до прозореца и леко разтварям ламелите на щорите — достатъчно, за да зърна улицата долу, вече оживена от ранния трафик и множеството хора, толкова по-различно от моята тиха уличка.

— Как е Шарлот? — питам аз. Това веднага включва червената лампа, защото никога не питам за сестра си, и баща ми веднага ме надушва.

— Добре е. Спи. Какво става, Кърбс? Завъртам се, прекосявам стаята и сядам на леглото, предусещайки какво ще последва.

— Хм, вижте. Всъщност не съм в Мобайл с Белинда и майка й — започвам аз и с удоволствие се вслушвам във внезапното стъписване и настъпилото мълчание.

— А къде си? — най-сетне произнасят те в един глас.

— В Ню Йорк — отвръщам аз и показвам среден пръст на телефона. И ако това не е отмъщение за разговора им, който бях дочула, здраве му кажи.

— В Ню Йорк! — изкрещява майка ми, сякаш току-що й бях казала, че съм на фронтовата линия в Афганистан.

— Какво правиш в Ню Йорк? — тихо казва баща ми и се опитва да балансира истерията й.

— Белинда с теб ли е? — прекъсва го мама. — А майка й?

— Не. Сама съм. Е, не точно… Намирам се в апартамента на рождената си майка — съобщавам аз с притворени очи и се чудя как е възможно едновременно да се оправдавам и да се перча.

— Какво, за бога? — пелтечи майка ми и виждам как гледа невиждащо в огледалото на тоалетката си, с големите розови и лилави ролки на косата си, които винаги сваля точно преди да излезе от къщата, а понякога дори изчаква да се качи в колата, за голямо неодобрение от страна на сестра ми и мен. — Защо?

— Защо какво? — сопвам се аз на най-глупавия задаван някога въпрос.

— Защо си… там? — прошепва тя.

— Ти защо мислиш, мамо?

— Миличка — започва баща ми, макар да не съм сигурна дали говори на мен или на майка ми. После продължава: — Разбираме защо си отишла. Защо би искала да се срещнеш с нея. Но трябваше да ни кажеш. Можехме да ти помогнем.

— Нямах нужда от помощта ви — отвръщам аз. Което очевидно е истина.

— Знам. Но бихме се радвали… поне… да те подкрепим.

— Да, сигурно — отронвам аз.

Чувам дишането на майка ми и бих заложила айпода си, че вече плаче.

— Как стигна дотам? — пита баща ми.

— С „Грейхаунд“ — обяснявам и се сещам за текста на „Америка“ — класическия хит на Саймън и Гарфънкъл за двойката, която се качила на „Грейхаунд“ в Питсбърг. Любимият ми стих, много подходящ за момента, е: „Чувствам празнота и болка и не знам защо“.

— Е — обажда се майка ми с нестабилен глас, както и очаквах. — Харесваш ли я? Или… не?

Ето ти на, мисля си аз. Ето какво е най-важното от това пътуване за майка ми. Не моята нужда да разбера коя съм и откъде произхождам, а по-скоро нейната нужда да бъде онази, която ме е спасила от себичната жена. От жената, която изоставя бебето си.

— Страхотна е — отвръщам аз. Не мога да се овладея.

— Ами, това е… прекрасно — подсмърча тя. — Щастлива съм да го чуя.

— Сигурна ли си, че си щастлива да чуеш това? — Не се сдържам отново. — Или се надяваше да е ужасна?

— Кърби! — повишава тон баща ми. — Не е справедливо.

— Съжалявам — повтарям аз, все по-добре се справям да не звуча като съжаляваща.

— Кога се връщаш? — интересува се майка ми.

Отговарям, че не знам точно. Вероятно след ден или два.

— В сряда си на училище — подсеща ме тя.

— Знам.

— Значи ще се прибереш до утре вечер? — подхвърля баща ми и аз със задоволство долавям, че това е въпрос, а не нареждане. Не могат да ме накарат да се върна и го знаят.

— Да — отвръщам аз. — Но сега трябва да затварям.

— Какво ще правиш? — пита ме майка ми.

— Днес ме покани да отида на работа с нея. Тя е известен телевизионен продуцент — добавям с гордост.

— На коя програма? — подозрително сумти майка ми.

— Едва ли я знаеш — отвръщам аз, защото знам, че нейните интереси се свеждат до сапунени опери, криминални драми и, по ирония на съдбата, разтоварващи риалити предавания.

— Може ли да говорим с нея? — чувам настойчивия глас на баща ми.

— Не — заявявам. — Сега е в банята.

— А когато излезе?

— Съмнявам се — опъвам се аз. — Много е заета. Както и да е. Трябва да вървя.

— Хубаво, миличка. Приятно прекарване — пожелава баща ми. — И бъди внимателна в този голям град.

— Добре — приемам аз и се чудя защо ли изпитвам мъничко вина. — Ще се постарая.

— Обичаме те — дочувам да казва майка ми, докато затварям слушалката, и си представям сцената у дома. Знам, че ще има още сълзи, последвани от мелодраматични молби на сутрешната литургия. За моето безопасно завръщане. За заблудената ми душа. За мен, за да забравя всичко за жената, която егоистично ме бе изоставила.

8.
Мариан

— Тази сутрин се обадих на родителите си — съобщава ми Кърби, докато пътуваме с метрото към офиса ми. Водя я на работа, отчасти защото не знам какво друго да правя с нея, отчасти защото не мога да си позволя свободен ден.

— Каза ли им къде си? — питам аз, докато мотрисата спира с пронизително скърцане на станция „Седемдесет и седма улица“, телата на пътниците зад нас ни притискат, но успявам да удържа позицията ни със стегнати рамена и здраво запънати в пода крака. Въздухът е тежък, спарен, както винаги под земята в дъждовен ден, независимо от сезона.

Кърби кимва и дългите й златни обици се поклащат покрай контура на челюстта й. Вдигнала е косата си на тила и си е сложила прекалено плътна очна линия. С моя черен шлифер, който настоях да сложи, спокойно минаваше за стажантка в офиса, което искрено се надявах да си помислят колегите ми.

— И? Какво казаха те? — продължавам аз, провокирана от реалността на ситуацията, която напомня за себе си на всеки няколко часа, дори на всеки няколко минути, откакто бе почукала на вратата ми. Дъщеря ми. Не мога да повярвам.

Кърби загубва равновесие, когато влакът тръгва напред и й трябват няколко секунди да задържи деликатното си, непривикнало към това движение тяло.

— Баща ми го прие доста спокойно, но мама се разстрои.

Питам я защо, с надеждата, че това е свързано с нейната лъжа и че няма нищо общо с мен, но от начина, по който ме поглежда, разбирам, че съм допринесла за състоянието на майка й.

— Мисля, че малко ревнува от теб — обяснява ми Кърби и надзърта зад мен към някакъв мъж с измамно нормален вид, който проповядва вяра в Исус и веганството по своя собствена доктрина.

— Трябва да се включим с някоя повеля — подхвърлям аз, за да отклоня вниманието от майка й. — „Не проповядвай прозелитизъм в метрото, особено в дъждовно понеделнишко утро.“

Кърби се подсмихва и го поглежда с крайчето на окото си. Забавляват я разпалените му наставления да се пие сок от сливи в очакване на приближаващото Второ пришествие.

— Майка ти няма причина да ревнува — уверявам я аз и ми се иска да й го каже, от респект и благодарност към жената, която я е отгледала, но също, за да успокоя Кърби.

Нашият проповедник внезапно се разкрещява и я изважда от мислите й:

— Хайде всички: „Слава на Исуса!“

Никой не му обръща внимание, затова той изревава с пълно гърло „Слава на Исуса“.

— Не знам. Може и да не е ревност. Може би „заплаха“ е по-точната дума — разсъждава Кърби.

— Мисля, че просто е била много изненадана. Може би, ако ги беше предупредила, щеше да го приеме по-добре — предполагам аз със свито сърце.

— Не. Щеше да се разстрои при всички случаи. Мисля, че възприема идването ми тук като акт на нелоялност — поклаща глава Кърби и се хваща по-удобно за тръбата.

— Но тя е твоята майка — настоявам аз. — Аз съм… просто жена от Ню Йорк.

Осъзнавам колко коравосърдечно е твърдението ми чак когато забелязвам болката, която пробягва по лицето на Кърби. Повтарям си го наум и разбирам, че вместо да обясня унижението и обидата на майка й, каквото бе истинското ми намерение, то е прозвучало като отхвърляне.

— Всъщност съм много повече — непохватно се опитвам да замажа положението. — Носих те четирийсет седмици… е, трийсет и девет. Ти се роди една седмица по-рано. Благодарна съм ти за този малък, мил жест — усмихвам се аз.

Тя също ми се усмихва и обяснява, че вероятно това е първият и единствен път, когато е подранила за някъде.

След секунди идва нашата спирка на Петдесет и първа улица.

— Тук сме — съобщавам аз и я повеждам извън метрото, нагоре по стълбите, през метростанцията на Лексингтън авеню, откъдето се впускаме в слалом между коли, пешеходци и локви по тротоари и кръстовища. Когато най-сетне влизаме през стъклената, въртяща се врата на сградата, и двете сме добре обрулени от вятъра и подгизнали, независимо от огромните черни чадъри, които изтръскваме и затваряме едновременно. Въздъхвам облекчено и подхвърлям, че умирам за кафе. Питам я дали иска нещо от „Старбъкс“.

— Горещ шоколад?

— Все пак съм на осемнайсет, не на десет — стрелва ме с поглед тя.

— Така е — нервно се разсмивам и в този момент зървам Питър на опашката за кафе да търси нещо в блекбърито си. Тръгвам към него, много напрегната, неясно защо. Кърби ме следва. Когато той вдига поглед към нас, му махвам.

— Шампионе — посреща ме той със сдържана усмивка, която само засилва притеснението ми. После се обръща към Кърби и я поздравява. — На опознавателна мисия ли? — пита я той.

Тя кимва смутена.

— Да, Кърби ще ми помогне малко. Все не ни достигат хора — притичвам й се на помощ.

— Разбира се — отвръща той и я дарява с една от онези негови бляскави, делови усмивки, които му бяха спечелили репутация на хлъзгав, дори безсърдечен човек пред малкото хора, които се осмеляваха да му се противопоставят. — При решаване на конфликти и битките при раздяла ли? Успех.

— Това са полезни разговори, не битки — пояснявам аз и се насочвам към края на опашката и между нас застават няколко сънени клиенти.

— Мариан обясни ли ти правилото при първото ти посещение в обетованата стая? — Питър пита Кърби през рамо.

— Не е правило, а традиция — отговарям аз вместо нея.

— Напротив, правило е — настоява Питър.

— Какво правило? — любопитства Кърби.

— Когато някой влиза за пръв път в стаята на сценаристите, трябва да изиграе нещо — обяснява той и завърта очи. — Иначе не го пускат да излезе. Запречват вратата.

Виждам я как се стяга, сякаш всеки момент ще повърне или ще хукне да бяга.

— Какво да изиграе?

Въпреки желанието си да я предпазя, знаех, че буквално е невъзможно да я отърва от желязната традиция, която лично аз бях наложила.

— Е, каквото ти дойде наум. Можеш да кажеш виц или нещо на свински латински. Скоропоговорка. Да изброиш столиците на щатите. Да докоснеш носа си с език. Един автор дори направи йогийската поза гайда берундасана, което беше странно, да не кажем вулгарно, защото трябваше да се съблече по боксерки за максимална подвижност. Каквото и да е, но трябва да направиш нещо. Карали сме дори изпълнителният ни директор да го прави, когато се е осмелявал да влиза на наша територия.

— Въобще не бях подготвен. Не се бях чувствал така объркан от ръгби мачовете в колежа — обажда се Питър и цъка с език.

— Няма никакво объркване — клатя глава аз. — Това е просто малък… пропуск.

— И ти какво направи? — пита го Кърби и виждам, че вече е сглобила пъзела. Питър е изпълнителният директор. Главният тартор. Моят шеф.

— Изпях песничката за предлозите с мелодията на „Янки Дудъл Денди“ — засмя се той.

Кърби се усмихва, както и двете жени на опашката пред мен, които, изглежда, го познаха.

— Така че най-добре си измисли нещо в следващите пет минути. Без да се напрягаш — напътства я Питър.

После, след като чува, че барманът го вика по име, се обръща, грабва напитката си от плота, хваща куфарчето си с другата ръка и ни пожелава приятен ден.

— И на теб — отвръщам аз, сякаш не сме нищо повече от колеги, бъбрещи в кафенето.

— Не знам какво да изпълня — притеснена се вайка Кърби в асансьора, стиснала портокалов сок и геврек в ръце. Пъхва ги в чантата си, която носи през рамо, и забелязвам, че дръжката й е напукана. Може да й подаря нещо по случай завършването на гимназията например класическа на „Шанел“, макар че имаше вероятност майка й да не одобри идеята. Или пък някоя на „Коуч“ щеше да е по-добре. Май наистина се поувлякох с дрехите, които й купих.

— Кой е любимият ти предмет в училище? — питам я аз с намерението да провокирам някоя идея.

Тя ме поглежда с празен поглед.

— Хм. Можеш ли свиркаш с устни?

Тя поклаща глава.

— Можеш ли да изкараш някоя мелодия?

Тя кимва скромно и си представям, че има хубав глас. Сещам се за Конрад и сърцето ми лудо забива от спомена.

— Тогава изпей нещо — предлагам аз. — Изтананикай част от националния химн или от любимата си песен. Каквото и да е. Повярвай, не е нищо специално, не се стресирай от това.

Тя кимва с широко отворени, неспокойно шарещи очи. Слизаме от асансьора и се отправяме към залата, жужаща от типичната за понеделник сутрин трескава дейност. Когато пристигаме в моя малък ъглов офис, поканвам Кърби да седне на един от кожените столове пред бюрото ми, докато се организирам за няколко минути — да пусна компютъра си, да прегледам няколко съобщения от асистентката си и да си проверя пощата.

— Очертава се дълъг ден — казвам аз повече на себе си, отколкото на нея.

— Готова съм да помогна, само кажи. Добре се справям с подреждане и някои други работи — предлага тя съвсем сериозно.

Поглеждам я и се чудя дали има някаква специална амбиция и дали има нещо, което бих могла да направя, за да я насоча в правилната посока. Или поне да я накарам да отиде в колеж, за да постигне нещо в живота си.

— Точно сега се подготвяме за препродукцията и за представянето на проекта — обяснявам аз. — Миналата година го правехме в четвъртъците, но все още не знаем с кого си имаме работа.

— Значи още не снимате и не набирате персонал? — разочарована пита тя.

Поклащам глава.

— Не. Засега само обсъждаме сюжета, разглеждаме различни варианти на сценария за студийни записи и за мрежата и очакваме препоръки. После ще организираме кастинг за гостуващите звезди, за актьорския състав и целия екип, ще одобряваме проекти за декорите, осветлението и операторската работа, коси и грим, сценични работници, електротехници и тоноператори. Освен това трябва да проследим и разпространението.

— Уха — възкликва тя. — Доста работа.

— Да. Може да се каже — съгласявам се аз, грабвам от бюрото си няколко добре подострени жълти молива, тетрадка със спирала и айпада си. — Но си струва накрая да видиш как шоуто ти оживява на екрана. Готова ли си?

Тя кимва. Ставам и я повеждам по коридора към дългата, тясна, без прозорци заседателна зала, известна още като стаята на сценаристите или като залата за мъчения. Вътре вече се е настанил основният ни екип от шестима сценаристи (следващия месец, когато започнат снимките, ще се присъединят и други), които оживено обсъждат отминалия уикенд, теми от таблоидите, възможни идеи за сценария. Вече сме решили в общи линии първите епизоди, а аз съм раздала текста за двата начални, така че просто ще продължим оттам, откъдето спряхме предишната седмица, ще измисляме нови реплики и ще работим по развитие на образите.

— Здравейте! Съжалявам, че закъснях — поздравявам аз и половината от присъстващите млъкват и поглеждат Кърби, останалите продължават с приятните разговори.

— Добре, слушайте всички. Това е Кърби — обявявам аз и забелязвам, че тя стои вцепенена на вратата. — Идва от Сейнт Луис и днес ще ми помага.

Поглеждам присъстващите с надеждата да са забравили за моето правило, но в същия момент Кейт Маккилън, която дойде при нас направо от университета без никакъв опит в шоубизнеса и очевидно без никакъв опит във въртенето на обръч, нейния номер, се обажда:

— А какво ще ни изпълни?

— Мисля, че днес ще наложим мораториум върху това — обявявам аз и хвърлям поглед на Кърби, която изглежда съвсем пребледняла и искрено ужасена.

— А, не — намесва се Александър Хосе, моят експерт по мъжкия хумор. Дойде при нас след дълъг стаж в комедийното шоу „Бум Чикаго“ в Амстердам и макар да имаше по-малък опит от други сценаристи, го приех като моя втори пилот в екипа. Освен това можех да разчитам на него да лекува наранено его и да разведрява обстановката, когато прехвърчат искри — все безценни качества в нашата среда. Заглежда се в Кърби и ми казва:

— Ненапразно съм играл ирландски танци. Да видим какво може.

Кърби ме поглежда, а аз вдигам безпомощно ръце, защото знам, че няма да мога да въздействам на Александър. Съжалявам, хлапе. Време е за шоу.

След трийсетина болезнени секунди Кърби прави няколко ситни стъпки навътре и заявява:

— Хм. Ще пея.

— Така да бъде! Вокалистка значи! — обажда се Емили Грейс Фулър, млада сценаристка южнячка, която вече има дебют зад гърба си. Макар да не личи от пръв поглед, но тя влачи работа като истински товарен кон. Няма нищо крехко в нея, а и е измислила някои от най-находчивите реплики в шоуто. Особено добра е в изграждането на нашата наивница Елза — героинята, която се е преселила от Мисисипи във Филаделфия, за да бъде близо до любимия си, студент по право в Темпъл.

— Е, крайно време беше да си имаме и още една вокалистка — заявява Емили Грейс и хвърля поглед към друга млада сценаристка, която бе изпяла фалшиво част от „Брейди Бънч“ при първото си влизане в залата.

Заемам обичайното си място на председателския стол. Кърби прави още няколко ситни стъпки и се приближава точно до ръба на срещуположния край, прочиства гърлото си и запява най-невероятния рап, като си акомпанираше с две ръце по масата. Гласът й е тих, но хубав, има поразително чувство за ритъм, двете й ръце барабанят неспирно по плота. „И казах хип-хопа хипи на хипито до хип, хип-хопа, не спирай рока под банг, банг буги скока…“

Всички в залата я зяпват удивени и тя продължава да реди следващите няколко строфи, без да пропуска нито удар, нито сричка. Барабаненето й по масата става все по-бързо и по-сложно и така стига до финала, спира и лекичко се покланя. Много отдавна не бях виждала такова импровизирано и същевременно съвършено изпълнение. Усмихвам се с облекчение и задоволство, когато Джинел Чеймбърс, една заядлива сценаристка от Куинс, започва първа да ръкопляска, последвана от възторжените аплодисменти на другите, и се провиква:

— Мамка му. Супер си, белушке.

— Благодаря — отронва Кърби, забила поглед в земята.

— Не си ли прекалено млада, поне с двайсетина години, че да знаеш Шугархил Ганг? — диви се Александър. — Даже римейкът на Деф Скуод трябва да е правен, преди да се родиш.

— Рапърс Дилайт е класика — отвръща Кърби, сякаш на пръстите на краката си. — Дядото на хип-хопа.

— Абсолютно правилно — кима Александър, впечатлен и заинтригуван.

Вълна от гордост се надига в мен и се чудя как ли се чувства един истински родител, когато детето му преодолее голямо препятствие или постигне нещо голямо. Посочвам празното място до себе си. Тя плахо се приближава и сяда, без да ме поглежда, нито се усмихва и забелязвам, че ръцете й треперят, а дишането й е накъсано.

Тя е просто едно малко момиче, мисля си. А на същата възраст аз вече имах нея. За момент потъвам в спомените си и Конрад отново изниква в съзнанието ми. Правя всичко възможно да го прогоня от мислите си. За пореден път.

— Така — подхващам аз със задължителното приветливо изражение и посочвам към бялата дъска, отрупана с диаграми от идеи, персонажи и сюжетни линии.

— Разполагаме само с два часа да обсъдим онези листчета, така че да се залавяме за работа. Да започнем с Деймиън и Кери. А, не, съжалявам. С Роджър и Еви — решавам аз. — Краят на първия ни епизод: Роджър най-после е признал чувствата си към Еви.

— Дочух, че е постъпил така и в реалния живот — обажда се Джинел, единствената от сценаристите, която има отношения с актьорите. Отпива от кафето си и поглежда над ръба на чашата, за да провери реакциите ни.

— Така ли? — учудва се Александър и изписва на дъската с големи червени букви Роджър + Еви. — Мислех, че Деймиън е хлътнал по Анджела?

— Беше — отвръща му Джинел. — Вече не.

Поглеждам Кърби, ококорила големите си очи, явно наслаждава се на всяка секунда. Заради нея оставям всички в залата да поклюкарстват няколко минути, да се вайкат колко ще се ядоса Анджела, когато научи.

— Кажи им и другото, което знаеш — Емили Грейс подканя Джинел и се смее.

— А, да. Чух, че е доста надарен.

— Знаете ли какво? Това ме кара да се чувствам неудобно — клати глава Алекс и се обръща към колежките си ухилен, имитирайки хомосексуална интонация. — Мисля, че ще съдя продуцента на шоуто и мрежата за създаване атмосфера на неудобство.

— А това пък обижда мен — заявява Бенджи Кар, другият мъж в залата, който е гей. Той, естествено, се шегува. Нищо не обижда Бенджи. После посочва към кутията с пасти на масата и казва на Алекс: — Виждаш ли тези? Не ми позволявай да се приближа към тях. Сега се прочиствам.

— Добре, добре! — намесвам се аз и поглеждам часовника си. — Да продължим. Изключете телефоните си. Никакво сърфиране повече. Започваме! Давайте идеи, хора!

Заваляха предложения и Александър отново се зае с ролята си на стенограф. Кърби шари с поглед из залата и попива всичко. Повечето време няма конфликти, освен за един от персонажите на име Макс — примерен абсолвент от Пен, който прекарва голяма част от времето си в бара, пие „Джеймисън“, критикува всеки избор на песни от мюзикбокса и постоянно се надува, докато прави неуспешни опити да сваля нашето момиче от Мисисипи.

— Прекалено се увлича по виртуалните контакти. Същински Уесли — негодува Джинел, имайки предвид феномена, наречен на името на героя Уесли Кръшър от „Стар Трек: Следващото поколение“. С други думи, феновете го мразят, а ние, писателите, не осъзнаваме, че те го мразят. Всъщност те го мразят по същата онази явна причина, поради която ние се опитваме да ги накараме да го харесват. Навираме им го в носовете. Тъкмо заради това тя казва: — Той е дразнещ и отегчителен, а като постоянно ни убеждава колко е умен и интересен, всъщност става дразнещ и отегчителен.

— Напълно съм съгласна — заявява Емили Грейс.

— Хм. Това дали има нещо общо с това, че ти си го създала? — измърморва Джинел. — Или че си написала сценария, в който не млъква?

Александър изсъсква през зъби, докосва масата с пръст и бързо го дръпва.

— Да му се не види как пари.

— Аз пък го намирам интересен. И много добре изграден — усмихвам се.

— Благодаря — отвръща ми Емили Грейс с крива усмивка, видимо засегната.

— И все пак. Тъпакът върши работа — продължава Александър и имитира стрелба с пушка. — Да го убием. Може да е по расистки причини. Или пък да е убийство — самоубийство, така ще можем да извадим на светло онова хлъзгаво адвокатче.

— Защо да не го качим на автобуса — предлага Джинел на жаргон, което означава временно да отстраним някой образ, за да го съживим по-късно. — „Грейхаунд“ за никъде?

Кърби и аз се споглеждаме многозначително. Тя повдига вежди и шумно смуква със сламката си портокалов сок.

Или пък може да го качите на „Грейхаунд“, за да намери биологичната си майка и тогава той ще разбере, че тя така и не е казала на биологичния му баща истината. Ами да, това е добра идея.

9.
Кърби

— Къде се научи да пееш рап така? И да свириш на барабани? Това е удивително — пита ме Мариан по-късно вечерта, докато седим в офиса й и ядем от китайското, което си поръчахме. Това беше истински див ден; не съм имала представа, че хората работят толкова усилено и толкова дълго, и това бе първата възможност да поговорим насаме.

— Благодаря — отвръщам аз. Тогава й разказвам как учителката ми по музика в основното училище ми е обяснила, че барабаните и валдхорната са най-трудните инструменти и как баща ми каза, че е по-евтино да удрям по масата, отколкото да ми купува валдхорна, затова избрах барабаните.

Мариан избутва настрани чинията си с пържен ориз със скариди, който едва е докоснала (бях започнала да забелязвам, че тя не ядеше почти нищо) и казва:

— Ти беше невероятна. Направо внушителна.

Отново й благодаря, после се заглеждам в нея продължително и обяснявам:

— Мисля утре да си тръгвам.

— О. Да. Разбира се — Мариан се преструва, че е разочарована. — Сигурна ли си, че не можеш да останеш по-дълго?

— Бих могла — отвръщам и очаквам и тя да го иска или поне да ме увещава да остана. — В сряда съм на училище, но мога и да не отида… Но най-добре ще е да се връщам.

Тя кимва и ме уверява, че разбира. Отстъпва лесно. Сърцето ми се свива, но си казвам, че не трябва да бъда толкова мекушава и едва забележимо повдигам рамене.

Тя продължава. Говори изнервено.

— Тази седмица е много натоварена и без това. Утре пак ще бъдем със сценаристите, а после аз имам няколко срещи за маркетинга, финансите и интервюта с новите актьори… Не ми се иска да те отегчавам. Е, разкажи ми нещо повече за твоите барабани?

Заглеждам се в нея за миг, после поклащам глава и й обяснявам, че няма кой знае какво за казване. Всъщност колко абсурдно е да си говорим за барабани, когато още не е казала нито думичка за биологичния ми баща? Не зная дали се опитва да скрие нещо от мен, или просто не иска да говори за него, но след почти четирийсет и осем часа заедно ми е ясно, че тя няма да ми каже нищо за него.

Затова по-късно, след като се връщаме в апартамента й и тя започна да се прозява, си казвам: „Сега или никога“. Усещам ударите на сърцето си чак в ушите си и някъде отдалеч чувам гласа си:

— А би ли ми казала нещо за баща ми?

Тя ме поглежда притеснена и малко изненадана, сякаш никога не й е минавало през ум, че бих могла да задам този въпрос, после си поема дълбоко въздух и на лицето й се изписва такова тържествено и напрегнато изражение, че съм напълно сигурна, че предстои да чуя едно дълго оправдание. Вместо това тя започва направо.

— Казва се Конрад. Конрад Найт[1].

— Найт? — учудвам се аз. — Като в ден и нощ?

— Като рицар от Кръглата маса.

За момент глупаво се увличам по романтичната представа за рицарите на Кръглата маса, но забелязвам смръщените й вежди и веднага ме завладява тревога за всичко онова, което винаги ме е тревожело. Мисля си, че ще чуя някоя отблъскваща история, като например един от сценариите, който обсъждаха родителите ми: изнасилване, затвор, наркотици. Или нещо, което често съм си представяла, но започва да ме притеснява чак сега: случайна сексуална авантюра, която не е означавала абсолютно нищо и за двамата. Имам предвид, че изглежда много вероятно да съм чиста проба-грешка, но бих се чувствала по-добре, ако поне съм грешка от любов, отколкото от похот, какъвто бе вариантът на Белинда.

— Как се запознахте? — питам аз и сърцето ми започва лудо да бие.

— Учехме в едно училище — свежда замислено поглед тя. После ми разказва, че го познавала още от четвърти клас, но се сближили чак през лятото след дипломирането си. — Бях точно на твоята възраст. И двамата бяхме. Видяхме се на един купон…

Мариан въздъхва дълбоко. Лицето й не издава никакви емоции, но усещам, че мислите й препускат и се въоръжавам с търпение. Минават още няколко секунди и аз, загубила решимост, изстрелвам следващия въпрос.

— И какво представлява той?

Тя отново си поема дъх и продължава, като внимателно подбира всяка дума.

— Беше умник. В житейския смисъл, макар че би могъл да е добър и в училище, ако се интересуваше от това.

Кимвам и за пръв път в живота си се чувствам по някакъв начин свързана с биологичния си баща. Тя продължава, потънала в спомените си.

— Не беше точно бунтар, но си имаше собствен поглед за нещата. Не го интересуваше какво си мислят другите и това не беше поза. Съвсем откровено не го интересуваше. Не го разбирах, но, боже, колко му се възхищавах. Всички му се възхищавахме.

— Единак ли беше?

— Да. Нещо такова. Поне в училище. Там не общуваше почти с никого. Но извън училище имаше приятели — в групата. Така че не бих го определила съвсем като единак. По-скоро различен.

— Свирел е в група? — възкликвам, развълнувана от това откритие и същевременно доволна, че не е някой тъпак. Футболист, който си търси гадже за секс, ми се струва някак си доста по-обидно, отколкото музикант, който прави същото.

— Да — кимва тя. — Беше талантлив музикант. Свиреше на китара, пиано и малко на саксофон. Имаше хубав глас. Като твоя.

Не мога да сдържа усмивката си, макар и съвсем плаха.

— Как изглеждаше? — любопитствам аз.

— Страхотен. Тъмна коса. Красиви очи. Имаш неговите очи — заявява тя без никакво колебание.

— Наистина ли? — трепвам аз и сърцето ми ще изхвръкне.

— Да. Съвсем същия синьо-сив цвят, същите тъмни контури. Същата форма и размер. — Тя се взира в стената зад мен, сякаш се опитва да си припомни и други подробности.

— Имаш ли негова снимка? — питам, замаяна от вълнение.

— Имам една — отвръща тя, става и ми казва, че няма да се бави. Връща се след няколко минути с овехтял, посивял от пипане плик. Измъква отвътре покрит с драсканици, нагънат лист от тетрадка, разгъва го и изважда от него снимка, после го връща обратно в плика. Хапе долната си устна, разглежда снимката и диша учестено. Най-накрая ми я подава.

— Ето го — Мариан изглежда по-напрегната и от мен. — Тук сме заедно.

Поглеждам снимката на моите биологични родители и оставам поразена, а не проумявам защо. Направена е от близък план, запечатала повече него, отколкото нея, сякаш е щракнал едно селфи с протегната ръка. Лежат по гръб на одеяло, примижали срещу яркото слънце над тях. Небето не се вижда, но си го представям кобалтовосиньо, безоблачно, отразено в очите им — особено в неговите. Долепили са бузи, нейните пламтят. Прегърнал я е със свободната си ръка, заровил пръсти в дългата й коса, съвсем изсветляла от слънцето. Снимката е на грапава хартия, лицето му е в сянка, но ясно си личи, че е мечтателна натура, артистична, каквито трябва да са музикантите. Тъмна коса, светла кожа, плътни устни и дълги, извити мигли на полупритворените му очи с моя цвят, точно както ми обясни тя. И макар че на тази снимка изглежда спокоен, долавям нещо в погледа и лицето му, нещо, което ми подсказва, че е способен на дълбоки чувства и всеотдайна любов. Или може би така ми се иска. Може би ми се иска да вярвам, че съм го наследила от него, защото засега не го откривам у Мариан. Докато протягам ръка, за да й върна снимката, не мога да откъсна поглед от нея и се надявам, че тя ще ми я подари.

— Бяхте ли влюбени? — прошепвам и усещам как всяко мускулче в тялото ми се напряга от желанието ми тя да каже „да“, макар че нямам представа защо това е толкова важно за мен, какво значение има точно сега.

— Не знам. Сякаш беше преди милиони години… Това наистина беше едно странно лято, Кърби. Много странен, сложен период.

— Защо? Какво му беше странното? — упорствам аз и си мисля колко често Белинда определяше абсурдни романтични ситуации като „сложни“. Тя и някакъв идиот излизат, после вече не излизат. Срещат се с други хора. Разделят се. Просто обичат да висят заедно навън. Дали и Мариан нарича „сложен период“ подобни дивотии, или е нещо по-съществено?

— Нашата връзка започна внезапно — започва тя и аз се вкопчвам в думата „връзка“. — Съвсем внезапно. Стана някак си… Както не го познавах изобщо, така изведнъж стана целия ми свят…

Обмислям следващия си въпрос. Имам усещането, че всеки следващ е от изключително значение, сякаш имам лимит и мога да пропусна нещо. Онова, което всъщност искам да чуя, е цялата история, дългата история — как са решили да ме имат, а после са ме изоставили.

— Той искаше ли да ме родиш? Или искаше да направиш аборт? — най-сетне се осмелявам аз.

Тя трепва, въздъхва дълбоко няколко пъти и накрая ме поглежда в очите. Хваща ръцете ми и ме назовава по име, сякаш се кани да се изповяда. И наистина го прави.

— Изобщо не му казах — проронва тя.

Знам, че има само една интерпретация на отговора й, но все пак търся и друга, докато се вглеждам в момчето и момичето на снимката.

— Изобщо не си му казала за моето раждане?

Поглежда ме, поклаща глава, лицето й порозовява, както на снимката, но от съвсем други чувства.

— А той знаеше ли, че си бременна? — питам аз и фактите започват да изкристализират.

Тя отново поклаща глава и този път избягва погледа ми.

— Защо? Той… напусна ли те? — гледам я изпитателно и си представям, че я е зарязал. Оставил й е прощално писмо, може би листа, който сега държи, и е напуснал града, изчезнал е безследно.

Но тя отново поклаща глава и едва чуто изрича:

— Не. Аз го напуснах.

— Ти си го напуснала? — смайвам се аз.

— Да. Когато разбрах, че съм бременна с теб. Скъсах с него — кимва тя.

— Значи… той изобщо не знае за мен? — питам аз с надеждата, че вероятно му е казала след години. Че сега вече знае истината, че има други деца някъде. Може би дори изгаря от желание да ме види. Може би се е свързала с него през последните четирийсет и осем часа и му е казала новината.

— Никой не знаеше, че съм те родила — обяснява тя. — Дори никой не знаеше, че съм бременна, освен майка ми.

Опитвам се да проумея тайна от такава величина. Как е могла да потули такова нещо.

— Ами баща ти? Или най-добрата ти приятелка? — недоумявам аз и си мисля за Белинда. Тя би била първият човек, с когото бих споделила подобно нещо. Макар че дори не мога да си го представя с моя жалък сексуален опит, който се изразяваше само в три мизерни целувки — случайни, непохватни, забравими.

— Само майка ми — и отново поклаща глава.

— Как успя да го скриеш от всички?

— Отложих постъпването си в колежа с една година. В канцеларията в Мичиган обясних, че имам проблеми със здравето. А на всички останали — че завършването на гимназията ми е дошло в повече и имам нужда да обмисля плановете си. Баща ми смяташе, че пиша сценарий за филм. Знаеше колко съм обсебена от писането, затова… ми повярва. И така, заминах за известно време.

— Къде?

— На вилата ни край езерото в Уисконсин. Майка ми идваше да ме наглежда. Тя ме водеше на всички прегледи и в агенцията за осиновяване. През цялото време се крих, докато стана време да родя. Да родя теб.

Слушам онемяла, поразена, историята, която до голяма степен съвпада с онова, което родителите ми бяха разказвали стотина пъти.

— И после си отишла в Чикаго, за да ме родиш?

— Да — очите й се навлажняват. — Раждането започна на трийсет и първи март, продължи цял ден и цяла нощ. На първи април се роди ти. Е, знаеш това — усмихва се тя, но с половин уста. — Следващите три дни прекарах с теб. Трите най-мъчителни, най-тъжни дни в живота ми.

— Успяхме ли да бъдем заедно? — питам аз с пламтящ поглед и свит стомах.

— О, Кърби! Боже мой, да — възкликва тя. — Прекарвах всяка минута, всяка секунда с теб.

Попитах я дали ми бе дала име. Как ме е наричала през тези три дни?

Тя кимва и прошепва:

— Катерин.

— Това е второто ми име — обяснявам аз. — Кръстена съм на леля ми.

— О, не е ли невероятно.

— Името е често срещано — вдигам рамене аз. — Продължавай.

След кратко колебание тя започва отново.

— Дадох ти име, въпреки че социалните ме предупредиха да не го правя. Кърмих те, макар да ми казаха, че идеята не е добра, че това само би направило раздялата ни още по-трудна. Но го исках… трябваше да го направя. По едно време някаква сестра се опита да те вземе от мен, за да мога да поспя, но аз отказах. Знаех, че съвсем скоро трябваше да те дам; не исках да го правя два пъти. И моментът настъпи — тя спира и диша учестено, после продължава: — Жената от агенцията пристигна в болничната ми стая заедно с една сестра и още двама от Социалната служба. Бяха общо четирима или петима — всичките официални лица, с папки и обяснения. Връчиха ми документите, включително и онзи, наречен „Окончателно и неотменимо съгласие за осиновяване“. Майка ми те държеше, седнала в един люлеещ се стол в ъгъла, докато аз четях и слушах и накрая подписах документите.

Всичко започва да ми се изяснява, когато тя ме пита дали съм добре. Кимвам. Заглежда се право в очите ми и аз й отвръщам на погледа и чакам.

— Цялата сутрин беше неспокойна, но докато те бяха в стаята, изобщо не се обади — продължава тя. — Сякаш знаеше, че се случва нещо наистина важно в този момент и искаше да го чуеш. Още тогава си беше такава. С тези умни, прозорливи очички, с които наблюдаваше хората. Мен. — Тя преглъща. — После помолих да ме оставят за малко насаме с теб. Помолих и майка ми да излезе.

— Мина ли ти през ум да промениш решението си? — поглеждам я с надежда. Искаше ми се да вярвам, че не й е било лесно да ме изостави.

— О, да — убедено, без колебание отвръща тя. — Много, много пъти през тези седемдесет и два часа. Разбира се, че мислих за това. Едва ли имаше човек, който да погледне личицето ти — онези големи, ококорени очички, които сякаш не мигваха, и мъничкото ти, изразително, мъхнато челце и онези мънички, изписани устни и да не пожелае да те задържи в обятията си завинаги. Но бях сигурна, че това е най-доброто решение за теб. Да имаш майка и баща, които са женени и напълно готови да те имат, да се грижат за теб, да те дарят със семейство.

— Ами Конрад? — изстрелвам аз. Разказът й провокира емоции, които надигат вълна от наранено достойнство. — Помисли ли да му кажеш? Може би щяхте да го решите заедно?

— Вече беше изтекла много вода — свежда поглед Мариан и клати глава.

— Какво имаш предвид?

— Не бях разговаряла с него цели девет месеца. В този момент беше прекалено късно. Освен това едва ли щеше да е подходящият живот за теб. Двама тийнейджъри, които се преструват на възрастни. А аз знаех, че в болницата една двойка те очаква. Знаех колко отчаяно те искат.

— Значи… просто така… ми каза довиждане? — питам аз с треперещ глас и толкова ми се иска да можеше новородените да имат спомени, за да мога да се връщам към времето, което сме прекарали заедно.

— Да — прошепва тя. — Първо те накърмих за последен път. После ти смених пелените и те облякох в малка розова нощничка. С връвчица в долния край, за да не ти изстиват краката, макар че ти сложих и малки пантофки. И малка плетена шапчица, в тон с роклята — розова с бели точици. Майка ми ти я купи…

Обяснявам й, че помня рокличката от една снимка, явно първата с родителите ми. Помня обаче, че на другата, направена в колата на път за дома, съм с други дрехи, което означава, че са ме преоблекли, преди да напусна болницата. Чудя се защо. Дали съм повърнала, или просто са искали да бъда облечена с дрехи, избрани от тях — като символично, ново начало, заедно с името, което ми бяха избрали.

— А после? — питам аз.

— После ти изпях една приспивна песничка — единствената, която знаех. „Всички кончета красиви“.

— Какво се пее в нея? — искам да науча всичко аз. Казва ми, че не може да пее, но прочиства гърлото си и ми рецитира стиховете. „Спи, мъниче, не плачи. Спи, мое малко бебе. И щом очи отвориш, ще имаш всички кончета красиви.“

Затаила дъх, очаквам напрегнато продължението на историята, сякаш вече не знам как приключва всичко.

— Ти заспа. Целунах те за сбогом. По двете бузки, по нослето, по брадичката — гласът й се прекършва. — Наложих си да отворя вратата и да изляза в коридора и видях, че социалната служителка на болницата разговаря с майка ми. Без дума да кажа, те дадох на нея и се върнах в стаята си, за да не виждам как те отвеждат.

Гледам я и ми е толкова мъчно за момичето от разказа. Опитвам се да си представя как ли се е чувствала, когато е събирала багажа си и се е преобличала, когато е напуснала болницата без цветя, без балони и без бебе в обятията си. И тогава отново се сещам за Конрад. Конрад, който е в пълно неведение за моето съществувание.

— Знаеш ли къде е той сега? — питам я аз.

Тя завърта глава с виновно изражение, но вината й не изглежда съизмерима с моята нужда.

— Никога не си се опитвала да го намериш, нали?

Мариан въздъхва и ми разказва, че веднъж минала с колата си покрай къщата му, но семейство Найт се били преместили. На пощенската кутия имало табела с друго име.

— Ами Фейсбук? Интернет? Приятели? Никога ли не го потърси?

— О, правих няколко опита през годините — признава тя. — Но така и не го открих. А вече нямам контакти с никого от гимназията. Не че той е човек, който ще ходи по срещи на випуска или ще поддържа връзка със съучениците си.

— И толкоз? Нищо? Просто ей така… е изчезнал?

Тя кимва и двете приковаваме погледите си, смълчани. Стоим така дълго време. Накрая тя слиза от бар стола си и ме прегръща — за пръв път от деня, в който ме бе изоставила. Позволявам й, но отказвам да й отвърна. Мисля само за едно: „Как си могла?“.

[1] От английските омоними night и knight със значение нощ и рицар. — Б.пр. ↑

10.
Мариан

Дължа й извинение. За толкова много неща. За това, че се отказах от нея. Че се преструвах, че нищо не се е случило, че тя не съществува извън онази стая и онези три дни. За това, че нямам нейна бебешка снимка в апартамента си. За това, че не й пишех дълги писма през годините, дори само за да ги пазя в чекмеджето си в очакване на този ден.

Но най-много от всичко съжалявам, че не казах на Конрад, на нейния баща, истината. Тъкмо тази част от историята бях заличавала най-старателно, тъкмо нея спестих на Питър, като се убеждавах, че това е само дребен детайл, макар да знаех дълбоко в себе си, че е много повече, че е изключително важна подробност, която усещах, че сега клокочи под повърхността. Кърби не спомена, че иска да открие биологичния си баща, но предчувствах, че е точно така. И тогава какво?

Лягам си със спомена за този ден. За мига, в който излъгах Конрад. Точно преди това той ми призна любовта си, а аз не му отвърнах с нищо. Така сложих началото на опита си да се отрека от чувствата си, да го изтрия от съзнанието си. Помня паниката, която ме давеше, докато седяхме един до друг на канапето, хванати за ръце и гледахме „Семейство Симпсън“. Помня облекчението му заради „отрицателния“ тест и спонтанния му смях на шегите на Барт, а те ме запращаха в още по-дълбока бездна.

— Какво има, сладурче? — попита ме той, когато забеляза, че не намирам нищо смешно във филм, който обикновено ме забавляваше.

— Не знам дали трябва да продължаваме да се виждаме — едва чуто изрекох аз.

— Да не би да ми казваш, че искаш да скъсаме? — на лицето му се появи изражение, отразяващо паниката и горчивината, които изпитвах и аз.

Въпреки това отговорът ми беше „да“.

— Защо? — погледът му помръкваше от скръб с всяка следваща секунда.

— Защото лятото е към края си — отвърнах аз и се загледах в скута си.

— Но все пак още не е свършило — възпротиви се той, което явно означаваше, че раздялата ни бе предопределена, просто бе въпрос на време.

— Но скоро ще свърши. И… мисля, че сега ще е по-лесно.

Погледнах го, но той извърна очи, сякаш обмисляше думите ми. После отново се обърна към мен със стоическо изражение.

— Щом искаш това.

— Само си мисля, че така ще е най-добре — поясних аз, несигурна какво исках — дали да се съгласи с мен, или да ме увещава в обратното. Исках и двете. И нито едното. Исках розовата линия да изчезне.

— Най-добре ли? — повтори той.

— Да.

Той кимна. После изключи телевизора и остави дистанционното на малката масичка. Загледа се в тъмния екран, запремигва и изведнъж дългите му, тъмни мигли се навлажниха. Отклоних поглед ужасена. Едва сдържах порива си да не се хвърля на врата му, да си взема думите обратно, да се любим и най-вече да му кажа истината.

— Още не ми се иска да те загубя — чух го да прошепва и това ме подлуди.

Това „още“ направо ме съкруши — с отчаянието и смирението, което долових. Стояхме като вкаменени, приковали погледи. Започнах да си представям, че има и друг начин, че може да бъде различно. Представих си как двамата имаме бебе, живеем заедно на квартира в Ан Арбър, може би женени. Щеше да е трудно, но знаех, че родителите ми щяха да ни помагат и бихме могли да се справим. Той можеше да гледа бебето денем, докато аз съм на лекции, а вечер и през почивните дни щеше да си свири музиката. Нямаше да е традиционното обучение в колеж. Нямаше да има щури купони и случайни целувки. Нямаше да има футболни мачове и танци с момичешки общества. Но щяхме да се справим. И накрая можеше всичко да се получи добре. Пак можех да уча кино. Пак можех да стана сценарист и продуцент. Конрад също можеше да стане музикант или да прави това, което искаше. Можехме да бъдем екип. Завинаги. Ние двамата, а после — тримата. Може би всичко това се бе случило, защото бяхме предопределени един за друг.

За секунда бях готова да отстъпя, но точно тогава ме връхлетя друга представа. Живот, изпълнен със среднощни скандали, затръшване на врати, бебешки писъци, провалени от пълно изтощение изпити, отпадане от училище и така щях да се закотвя в някой офис от девет до пет. Почти предвкусвах срама, негодуванието, огорчението и гнева. Предвкусвах омразата и ненавистта към себе си. Дочувах безкрайните „ако“.

— Наистина трябва да тръгвам — рязко се изправих аз. — Може ли да ме закараш до нас?

Той ме последва до вратата, оттам до колата си, опустошен от отчаяние. Но не каза нищо. Мълча почти през цялото време.

Когато спря пред нас, ме попита дали може да му се обадя по-късно, за да продължим разговора.

Кимнах, но прочетох в очите му, че той знае, че нямаше да го направя. Нито онази вечер, нито никога. Че това беше сбогуване.

На следващия ден, докато седяхме с майка ми край басейна и проверявах списъка с вещи, които щяха да ми трябват за стаята ми в общежитието, избухнах в сълзи. Дотогава тя вече знаеше главната информация за Конрад: че свири в състав, че текстовете му са неприлични. Че баща му е алкохолик, че няма амбиции, поне от онези, които тя уважаваше. И естествено за нея той беше бита карта.

— Да не сте скъсали с Конрад? — досети се тя, което само ме накара да заплача още по-силно.

Казах й, че е така, но и че има още нещо. Много по-лошо при това.

— Много, много по-лошо — простенах аз. — Най-лошото нещо, което би могло да се случи.

— Бременна ли си? — впи очи в мен мама.

Кимнах засрамена, но и с облекчение, че й казах. Майка ми беше умна жена и умееше да се справя в критични ситуации. В семейството ни често се разказваше случаят, когато баща ми се задавил с храна в „Джийн и Джорджети“. Тя скочила от мястото си, втурнала се покрай масата, събаряйки чашите по земята, и с ловко заучено движение приложила метода на Хаймлик и парчето месо изхвръкнало от гърлото му. Щом можеше да спасява животи, значи можеше да оправи и това.

— Съжалявам, мамо — прошепнах аз и се свих в ембрионална поза на шезлонга си, смазана от тежестта на толкова много вина, срам и притеснение. Родителите ми бяха дали толкова много, абсолютно всичко, а аз как им се отблагодарявах.

Но майка ми се държа стоически.

— Миличка, всичко ще се оправи. Ще се погрижим за това — успокояваше ме тя и прокарваше пръсти през косата ми. — Ще се справим. Как реагира Конрад?

— Не му казах — отвърнах аз.

— Добре — светкавично изстреля тя. И после добави нещо пренебрежително, като го обвини за състоянието ми.

Почувствах се ужасно, че не го защитих, но реших, че няма смисъл. Бяхме влезли в режим на решаване на проблеми. А Конрад, добър или лош, мой тип или не, не беше част от решението.

На следващия ден майка ми ме заведе при своя гинеколог и бременността ми беше потвърдена чрез кръвен тест. Според доктор Кейл, който поразително приличаше на дядо ми, бях в шеста седмица, което означаваше, че теорията ми бе вярна. Бях загубила девствеността си и бях забременяла в една и съща нощ. Истинско проклятие. Беше безкрайно жестоко и толкова странно, още повече че с Конрад бяхме взимали предпазни мерки. Зяпах онемяла доктор Кейл, докато записваше пълните данни за здравната ми история и ми даваше съвети как да се грижа за себе си, „в случай че реша да задържа бебето“.

В това време майка ми старателно си записваше и току задаваше въпроси, докато не остана нещо, което да не сме обсъдили. После докторът седна на един стол и се приближи до мен. Знаех какво предстои. Той ми се усмихна окуражително, покашля се и ми каза, че предвид възрастта ми и обстоятелствата би искал да поговоря с консултант. Погледна майка ми за разрешение и го получи.

Няколко минути след като бях свалила хартиената нощница и отново бях в джинси и тениска, двете с майка ми отидохме в един малък, приветлив офис, украсен с детски рисунки и колажи със снимки на близнаци момче и момиче. Зад подреденото бюро седеше консултантът — руса жена на име Меган, явно майката на близнаците. Тя ни посрещна усмихната, разменихме си любезности и после се зае спокойно да ми обяснява „възможностите“, които бяха съвсем ясни. Можех да прекъсна бременността. Можех да задържа детето и да стана самотен родител. Можех да отглеждам детето с участието и подкрепата на бащата. Можехме да го отглеждаме двамата като двойка. Можехме да го отглеждаме с помощта на родителите си или други роднини. Можех да родя бебето и да го оставя за осиновяване, което вървеше с друго меню от опции, които тя бе готова да обсъдим по всяко време.

— Имаш да мислиш за много неща, миличка — обобщи Меган.

Майка ми й благодари от мое име.

— Има ли нещо, което искаш да ме питаш? — подкани ме тя.

Поклатих глава, макар че част от мен искаше да направи изявление за протокола, за бъдещия ми живот. Искаше ми се да й обясня, че съм много по-умна от другите момичета в подобно състояние, които бе консултирала. Че не съм една „от онези момичета“. Че съм използвала предпазни средства и че никога, нито за секунда, не бях мислила за аборт. Че съм наясно с възможностите, но въпреки това не мога да се реша да родя дете, нито да го махна, нито да го изоставя.

Естествено, не казах нищо. Меган ми подаде визитката си и поменик с кабинетите, които препоръчваха, в случай че избера да прекъсна бременността. Майка ми го взе от ръцете ми, пъхна го в чантата си и каза, че ще се обадим допълнително.

— Какво да правя? — попитах мама на път за вкъщи. Без да откъсва поглед от пътя, тя ми каза, че трябва аз да реша.

— Мамо, помогни ми — примолих се аз.

Тя въздъхна дълбоко и ми каза, че съм красива, талантлива, специална. Светлината на живота й. И че детето, което щях да родя, щяло да бъде точно толкова красиво и специално. Каза, че щяла да ми помогне да го отгледам, дори щяла да го прави сама, ако това било желанието ми. После спомена осиновяването. Определи го като благородно, изключителна проява на щедрост и самоотверженост. Увери ме, че винаги бе уважавала момичета и жени, направили този избор. Обясни ми, че това било трудно решение, в известен смисъл най-трудното. Да преминеш през всичко и да се откажеш от бебето си. Но през целия си живот съм щяла да знам, че съм ощастливила някого с най-безценния дар.

— Но ако родя бебето, какво ще стане с колежа? — замислих се аз.

— Можем да обясним в администрацията…

Разклатих глава непреклонна. Разговорът все още беше само теоретичен, но бях сигурна, че не исках никой в Мичиган да научи. Никой никъде. И й го казах.

— Мариан. Не трябва да се срамуваш от това — успокояваше ме майка ми, но усещах, че за пръв път не беше искрена. Дори тя не можеше да намери доводи срещу стигмата на младежката бременност.

— Не. Не искам да казвам на никого. Никога. Особено на татко — заявих аз, като си мислех, че е едно да разочаровам майка си, но съвсем друго да разочаровам баща си, който дълбоко в душата ми бе любимият ми родител. Аз го боготворях, мечтаех да приличам на него, искаше ми се да се гордее с мен, повече от всичко друго на света в този момент. Но преди всичко просто го обожавах.

Загледах се през прозореца в познатите места на родния ми град и това предизвика порой от детски спомени за баща ми. Ясните, студени есенни съботи, когато ходехме на футболни мачове в Ан Арбър и така крещяхме с цяло гърло за любимия си отбор „Вълчиците“, че на връщане към Чикаго бяхме напълно прегракнали. Ароматът на прясно отрязани дървета в Ейс Хардуер, когато стоях до него, наблюдавах как измерват и разрязват с електрическа резачка дървените греди за последния му проект за двора ни. Вечерите, когато си пиша домашното по математика, а той със сериозно изражение и очила, кацнали на носа му, ми показва точното решение на проблема, изписва цифрите така красиво, че приличат на печатни. Гледаме любимите си телевизионни предавания — от „Мърфи Браун“, през „Луда по теб“ до „Прекрасни години“, докато майка ми никога не можеше да седи дълго при нас. Безкрайните часове през лятото на задната веранда на къщата ни край езерото, когато четем книги на белите си люлеещи столове, моят е умален вариант на неговия.

Сещам се за мъдрите му мисли. „Няма втори шанс за първо впечатление“ или „Целта на живота е живот с цел“, или „Онзи, който се проваля в плановете си, е планирал да се провали“. Мисля за прецизността, с която прави всичко — от поставянето на лампички по коледната елха и правенето на тиквени фенери до почистване на алеята и приготвяне на сандвичи. Виждам го как пледира пред Седми окръжен апелативен съд и сърцето ми ще се пръсне от гордост. Мисля си, че никога няма да намеря мъж толкова умен, красив и добър като него. Може би всички малки момичета мислят така за бащите си, но разликата е, че всичко това важеше с пълна сила за моя.

— Обещай ми, че няма да му казваш — настоях аз. — Независимо какво решим.

Майка ми кимна, после се пресегна през седалката и ми предложи кутрето си — закачка, която бяхме изоставили с времето. Преплетохме малките си пръсти и скрепихме тайната си.

През следващите две седмици бях парализирана от нерешителност и изпълнена с гняв, страх и вина. Освен това се чувствах ужасно самотна, напълно изолирана от Джейни и другите ми приятели, които бяха започнали да ме отписват след няколко седмици. Знаех, че изолацията щеше да е само началото, ако изберях да задържа бебето. Страдах и от раздялата с Конрад. Той отчаяно ми липсваше, повече, отколкото си бях представяла, че е възможно. Звъня ми няколко пъти. Майка ми предаваше съобщенията, но аз така и не му върнах обаждане с надеждата, че шоковата терапия щеше да ми помогне по-бързо да се освободя от страстта си по него, както и той от мен. Част от мен си мислеше, че двамата сме си заслужили това, защото се бяхме държали като пощурели от любов зайци. В това време животът в мен растеше, клетките се множаха, сърчицето му бе започнало да се оформя. Не можех да му се обаждам, след като го пренебрегнах при взимането на това решение. И независимо какво и как имаше да ми каже, бях сигурна, че това само щеше да изостри болката още повече.

И сякаш не стигаше всичко това, та се появиха и свирепи пристъпи на гадене по всяко време на деня. Все едно да се качиш на въртележка след тежък запой. Прекарвах повечето време в стаята си с кофа до леглото, в случай че не успея да стигна до банята. Слушах музика, прелиствах годишника на училището, мечтаех да се върна в началото на учебната година, дори в лятото — онова по-безгрижно, по-щастливо, по-невинно време от живота ми, което сякаш бях преживяла преди милиони години. Няколко пъти на ден майка ми почукваше на вратата, носеше ми солети, присядаше на края на леглото и галеше косата ми. Понякога обсъждахме кой е най-правилният избор, но по-често съзнанието ми бе замъглено от объркани мисли, а сърцето ми — изпълнено със задушаваща паника, защото усещах, че каквото и да реша, щях да съжалявам за този избор до края на дните си.

Една сутрин, след като повърнах три пъти, взех решение. Слязох при родителите си в кухнята. Баща ми се беше приготвил за сутрешния си крос, майка ми пиеше кафе в розовия си кашмирен халат, който й бях подарила за Деня на майката.

— Добро утро, малката ми — поздрави ме баща ми, опънал дългите си крака, и за миг зърнах тенис звездата от колежа, която някога е бил. Тогава косата му все още беше тъмна, прошарена само на слепоочията, и си помислих, че би побелял единствено ако разбереше какво става.

— Добро утро — изфъфлих аз, избягвайки да го поглеждам.

— Току-що получих писмо от професора ми по история от Мичиган. Казва се Барфилд. Томас Барфилд. Блестящ учен. Все още преподава там.

— Сигурно е прастар — едва-едва се усмихнах аз.

— Да. Също като мен — разсмя се баща ми. Отхапа от енергийното блокче на плота, от което ми се гадеше само като го погледнех. — Обадих му се, за да му кажа, че ще учиш там — да те наглежда. Може да ти бъде страхотен наставник. Дори може да те покани да работиш като негов асистент. Ще натрупаш изключителен опит. Непременно трябва да му се представиш.

— Добре. Ще го направя — едва се сдържах да не повърна отново.

След няколко секунди баща ми излезе за сутрешния си крос.

— Искам да го махна — заявих аз на майка си.

— Добре, миличка — отвърна ми тя с облекчение.

— Искам да го махна от себе си възможно най-скоро.

— Днес ще се обадя — успокои ме мама. — Ще запиша първия възможен час.

— Правилно ли постъпвам? — попитах я аз.

— Мисля, че да — тя стана и ме прегърна силно. — Наистина така мисля.

Трябваше да чакам още три мъчителни дни до вторника, в който ми бяха определили час. Оставаха две седмици до началото на учебната година. Неприятно се изненадах, когато разбрах, че точно този ден баща ми е взел един от редките си почивни дни и облечен в дънки и поло, преглеждаше списъка с поправки по дома. Наложи се двете с майка ми да играем сценки, че уж отиваме на пазар в центъра за дрехи за колежа. Баща ми се шегуваше, че трябвало да работи още по-усърдно, за да покрие опустошенията, които сме щели да причиним в „Сакс и не обърна внимание“, на издайническото ми изпотяване, липсата на грим и небрежно вързаната ми на опашка коса. Не вдигнах поглед, докато не стана време да тръгвам, вцепенена от постоянните изблици на ужас.

Изпитах известно облекчение, когато се качих в колата и потеглихме към медицинския център в Норт Елтън. Пред очите ми бяха снимките от брошурата на младо момиче с поглед на кошута, със съвършено сресана, лъскава коса, заобиколено от лекари и сестри, усмихнати грижовно, компетентно.

Пътувахме, потънали в мълчание. В един момент майка ми взе диска на „АББА“ и ме попита дали искам да послушам музика. Кимнах в съгласие, защото реших, че парчета като „Дансинг куин“ и „Вулеву“ могат да ме откъснат от мрачните ми мисли. Известно време се получаваше. Познатите стихове и звънливите, чисти сопрани почти ме хипнотизираха. Но когато първите горчиво-сладки тонове на „Чикитита“ се разнесоха в колата, едва сдържах сълзите си. Спомних си как някога мислех, че се пее за банани, как майка ми се бе смяла от сърце, когато й го казах, и ми обясни, че това означавало „момиченце“ на испански и че аз съм и винаги ще бъда нейната чикитита. Музиката ме завладя, като едновременно ме успокои и ме изпълни с тъга.

Забелязах, че мама здраво стискаше волана и въпреки огромните слънчеви очила, покрили очите й и почти половината й лице, усещах, че песента бе разчувствала и нея. Погледнах през прозореца към града в далечината и си казах, че всичко това щеше да приключи съвсем скоро. След няколко седмици щях да замина за колежа, където ще уча от учебници, от самия живот и от хората, и щях да стана зрял човек с истинска кариера. Някой ден пак щях да се влюбя и да се омъжа. Двамата със съпруга ми щяхме да се наслаждаваме няколко години на съвместния си живот, после щяхме да планираме първото си дете. Щяхме да направим всичко по правилния начин. По съвършения начин. Щях да се обадя на родителите си, за да им съобщя новината, или пък щях да им го кажа лично, ако все още живеех в Чикаго. Те щяха да ми обяснят, че това е най-прекрасната новина в живота им. Дотогава Конрад и онази нощ в дома на Джейни, цялото това лято и най-вече тази сутрин отдавна щяха да са избледнели, а може би напълно забравени. От утре започвам на чисто. Ново начало.

Притворих очи и облегнах глава на хладното стъкло. Устните ми редяха думите, които бях чувала хиляди пъти… „И ти отново ще танцуваш и болката ще отмине, няма да имаш време да тъгуваш“.

Но накрая, колкото и да бях убедена в правотата на избора си и в правото си да го направя, просто не можах. Изглеждаше ми чисто и просто отнемане на човешки живот. А наистина, ама съвсем наистина опитах. Опитах, докато попълвах документите, докато ми взимаха кръв. Докато ме преглеждаха и ми назначаваха местната упойка. Опитах, докато лежах на онази студена метална маса в хирургичното отделение, където майка ми ми държеше ръката по същия начин, както би го направила, ако бях взела друго решение. Опитах, когато пъхнах краката си в онези стремена и докторът включи малкия вакуум и ми обясни, че „внимателно ще отстрани съдържанието на матката ми“ и всички в кабинета кимаха окуражително и се подготвяха за онова, което обещаваха да бъде много кратка, безболезнена процедура.

Но за мен не беше процедура. Нито „съдържанието на матката ми“. За мен беше бебе и като затворих очи, ме завладя острата необходимост да разбера дали е момче, или момиче. В тези няколко секунди разбрах, че съм дотук — нямаше никакво значение какво исках или в какво вярвах, че искам. Сякаш съзнанието и сърцето ми воюваха и накрая сърцето победи. Измъкнах краката си от стремената и седнах на масата. Твърдата бяла хартия под тялото ми силно изшумоля и всички онези хора, включително и майка ми, ме погледнаха смаяно, притеснено и дори, както ми се стори, с известно разочарование.

— Не мога — заявих ясно аз повече на себе си, отколкото на тях. — Не мога да го направя.

И край. Облякох си дрехите и двете с майка ми излязохме навън във ведрото августовско утро и потеглихме обратно към дома.

11.
Кърби

Много рано на следващата сутрин Мариан почуква на вратата ми. Вече съм будна. Всъщност съм спала само два часа, защото цяла нощ мислех за онова, което ми разказа. Опитах се да го осмисля и дори порових с телефона си из интернет за Конрад Найт.

— Извинявай, че те събуждам толкова рано, но трябва да тръгвам на работа — обяснява ми тя от прага на вратата със светнал, жизнерадостен поглед, вероятно, защото знае, че скоро ще се разкарам от главата й. — Направила съм ти овесено пшенично протеиново смути!

— Добре. Ще се оправя след минутка — подвиквам аз. След няколко минути, след като съм измила зъбите си и съм сресала косата си, я намирам в кухнята. Тя е напълно готова — в семпла тъмносиня рокля, обувки на висок ток и много златни бижута.

— Добро утро — поздравява ме тя и ми подава чаша.

— Добро утро — поемам смутито от ръката й. Има противен сивкав цвят, но отпивам глътка и не е чак толкова зле.

Настаняваме се на кухненския остров в поредния миг на неловко мълчание и тогава тя казва, сякаш внезапно озарена от някаква идея:

— А. Виж. Взех ти това — тя плъзва билет по плота. — Вместо рейса.

— Смятах да се кача на „Амтрак“ — обяснявам аз и си мисля за последната размяна на имейли с родителите ми и обещанието ми да пътувам с влак.

— Но това ще трае цяла вечност. Пътуването с влак е хубаво само на теория. Освен ако не е с „Ориент експрес“.

— Вярно — отвръщам аз. Понеже семейството ми постоянно го ползва.

— Запазих ти директен полет до Сейнт Луис. Самолетът излита в десет.

— Нямаше нужда — любезнича аз.

— О, няма проблем. Като редовен пътник имам бонуси.

— Благодаря.

— Няма защо — казва тя и поглежда часовника си. — Имаме около час до тръгването ти към летището. Ще ти стигне ли да се приготвиш?

— Да, предостатъчно. — Поглеждам билета и отново й благодаря.

— Няма защо — уверява ме тя.

Погледите ни се срещат и устоявам на силното желание да се отдам на напиращите в мен емоции.

След около час двете с Мариан стоим на ъгъла на Медисън и Осемдесет и седма. Подава ми петдесетдоларова банкнота за такси, която приемам с неохота, защото изпитвам вина заради дрехите и обувките и самолета, но и съм притеснена, че нямам достатъчно, за да доплатя. Забелязвам как напрегнато гледа надолу по улицата за такси, после ми посочва една жена през улицата и ми обяснява, че ни е конкуренция и че трябва да я следим, за да я изпреварим.

— В този град кихнеш ли — губиш — шегува се тя. След секунди изскача на платното и смело се хвърля да спре едно такси, а в следващия миг вече е зад колата и пъха чантата ми в багажника, после отваря страничната врата и дава инструкции на шофьора да ме закара до терминал Делта на „Ла Гуардиа“. Всичко се случва невероятно бързо, по-бързо и от обръщането на Шарлот под водата.

Когато приключваме с логистиката, заставаме една срещу друга, приковали погледи за няколко болезнени секунди, после тя кръстосва ръце и казва:

— Както сигурно си разбрала от снощния ми разказ, не ме бива много по сбогуванията.

— Да. Така ми се стори — отвръщам аз.

Прегръща ме малко по-продължително от предишната вечер. Меката й като коприна коса се допира до бузата ми и долавям уханието й на ванилия.

— Ще ми се обадиш ли да ми кажеш как си пристигнала? — пита ме тя и се чудя дали го казва, защото трябва, защото е стандартна фраза, когато изпращаш някой гост. Или защото поне това дължиш на детето, което си оставила за осиновяване.

Кимвам и стомахът ми се свива на топка.

— Имаш номера ми — продължава Мариан. — Звънни или ми пусни съобщение, ако имаш нужда от нещо.

А ако нямам? Ако просто искам да си поговорим? Благодаря й за гостоприемството.

— Не. Аз ти благодаря, че дойде. Че ме намери — прошепва тя.

Иска ми се да кажа още нещо, но не намирам точните думи и решавам, че е по-добре да замълча, отколкото да кажа нещо не на място. Затова просто кимвам и се настанявам на задната седалка, наблюдавам я как затваря вратата и ми махва. Аз също й махам, докато се скрива от погледа ми. После се облягам назад и се чудя кога или дали изобщо някога ще я видя отново. Нещо ми подсказва, че няма да има друга среща, защото тя иска да е така. Че се е запознала с родната си дъщеря, подарила й е чифт хубави обувки и самолетен билет и вече може да отметне това от списъка си и да продължи с живота си.

След няколко минути прекосяваме голям мост. Прочитам табелата: „Р. Ф. Кенеди“. Поглеждам през прозореца към слънцето, издигащо се на обагреното в розово небе, над гората от бълващи пушек фабрични комини, сгради и билбордове и изпитвам празнота и тъга, сякаш току-що бях изоставена за пореден път.

Пет часа и половина по-късно влизам през вратата на дома си. Отсъствала съм само три дни, но всичко изглежда и мирише различно, както и се чувствам вътрешно. От кухнята се дочува смях и като завивам зад ъгъла, виждам сестра си и Ноа Смит, едно от най-красивите момчета в училище, също звезда в плуването, нейното мъжко съответствие. Пият газирана напитка с вкус на горски билки и се кокорят един срещу друг, сякаш са в хиляда деветстотин петдесет и пета и отиват на танцова забава.

Когато ме съзира, Шарлот скача от мястото си и се хвърля на врата ми така искрено, че й отвръщам със същото — нещо, което не бях правила от години. Всъщност това е третата прегръдка за последните двайсет и четири часа, което е истински рекорд за мен от осемгодишната ми възраст.

— Татко ми каза къде си — задъхано прошепва тя. Очите й проблясват по същия начин, както когато печели първото място на състезание и изпитвам мимолетна вина, че не съм споделяла щастието й в такива моменти. И изобщо.

Поглеждам Ноа и забелязвам наболата брада на лицето му — много впечатляващо за тийнейджър.

— Познавате ли се? — пита Шарлот.

Двамата поклащаме глави, макар че добре знам кой е той. Тя ни представя. Той галантно се надига от мястото си и Шарлот засиява от гордост, а аз промърморвам едно „здравей“.

— Извинявай за секунда — казва тя на Ноа, дръпва ме навън и ме замъква в трапезарията. — О, мили Боже! Как беше? Какво представлява тя? Татко казва, че е продуцент!

— Да. И главен сценарист в шоуто.

— Леле. Това е не-ве-ро-ятно! А ти успя ли да видиш някоя звезда?

Обяснявам й, че не съм се запознала с никакви актьори, защото шоуто е в препродукция, но че съм била в телевизионното студио, където тя работи, и съм се срещнала с всички сценаристи в шоуто.

— Всички бяха толкова остроумни и забавни. Беше наистина страхотно.

— Уха — възкликва тя. — Истинска късметлийка си. Тази дума присъстваше във всички съобщения на Белинда през уикенда, но от устата на смаяната ми сестра звучеше много по-внушително. Мисля за хубавото момче в съседната стая със сексапилно наболата брада и суитчъра с надпис на университета и се опитвам да й повярвам. Макар уикендът да не беше точно онова, което бях очаквала, може би за разнообразие този път аз бях късметлийката. В крайна сметка съм роднина на важна личност. Което донякъде правеше и мен важна, поне в очите на приятелите и сестра ми.

— Е? — подканва ме тя. — Разказвай!

Поемам си дълбоко въздух. Знам, че е невъзможно да й обясня сложните чувства при срещата с биологичната си майка, но ми се иска някак да предам какво изпитах, когато седях в стаята на сценаристите и наблюдавах как дъската бавно се отрупва с идеи, или как стоях на върха на „Гугенхайм“ и наблюдавах етажите, пълни с шедьоври.

— Ню Йорк — нейният свят — е невероятно бляскав и интересен — започвам аз.

— А тя готина ли е?

— Много — признавам аз. — Толкова изискана. Като… не познавам друг такъв човек…

— Уха. Това е страхотно, Кърби! Ами баща ти?

За секунда ме пронизва познатата ревност, защото първо си мисля, че моят баща е нейният баща, но после осъзнавам какво има предвид и решавам да бъда сговорчива.

— Той е музикант — обяснявам аз.

— Леле, боже, супер готско — писука тя. — Ама ти си дъщеря на двама творци. На писателка и певец. Това обяснява много неща.

Усмихвам се и ме завладява топло чувство.

— И той ли е известен? — гледа ме ококорено тя.

— Не мисля. Казва се Конрад Найт. Нищо не ми говори — поклащам глава аз.

— Може да си е сменил името. Да има артистично прозвище.

— Може би. Предполагам, че е възможно — свивам рамене, но не ми се иска да й казвам истината — че Мариан няма представа къде е той. Че той дори не знае за моето съществуване.

— Всичко е възможно — отсича тя. — Това е доказателство.

— Да. Сигурно — съгласявам се и насочвам вниманието си към нея. — Значи Ноа Смит, а? — накланям глава към кухнята.

Тя се ухилва и повдига веждите си.

— Ами?! Не е ли убийствен?

— И още как — потвърждавам аз. — Излизате ли?

— Още не — тя вдига сключени пръсти във въздуха. Ноктите й са дълги и лакирани в лилаво. Предишната седмица бих ги оценила като хубави, но сега се сещам за Мариан, която каза, че обича само неутрални цветове по ръцете си. Мисля, че съм съгласна с нея. — Но ми трябва само още седмица.

Усмихвам се, възхитена от увереността й и за първи път не я коря за това. Копнежът й да се среща с Ноа ми изглежда прозаичен и скучен в сравнение с онова, което преживях последните дни.

— Кажи, мама много ли е разстроена? — питам аз.

— Хм. Ами да. Много — примигва тя.

— Тя ли ти го каза? — мисля си, че би било типично за майка ми да й доверява разни неща за мен.

— Не. Татко — уточнява Шарлот. — Накара ме да седна и много сериозно ми разказа всичко. Че мама е много наранена от това, че не си го споделила с нея. — Тя свива рамене и продължава: — Казах му, че си си такава. Правиш нещата по своя си начин. Имам предвид, че не се сърдя, задето не си го споделила с мен — все пак съм ти сестра.

Кимвам и съжалявам, че не го направих.

— Ти си независима и силна и знаеш точно коя си и какво искаш.

— Благодаря — прошепвам и си мисля, че това вероятно е най-хубавото нещо, което някой някога ми е казвал. И щеше да бъде още по-хубаво, ако беше вярно.

— Първо, иска ми се да ти кажа колко се радваме, че се върна невредима у дома — започва баща ми по-късно вечерта, което изглежда като предварително заучен диалог. Седим в хола — майка ми и аз на канапето, баща ми в люлеещия се стол.

— Да. Благодаря — отронвам аз.

— Разбираме защо си искала да се запознаеш с рождената си майка — продължава той. — Дори разбираме защо си искала да го направиш сама. Но не одобряваме да бъдем лъгани.

— Абсолютно не — приглася майка ми. — Лъжата е единственото нещо в този дом, което не можем да толерираме.

— Единственото? — не удържам ироничната си усмивка аз и знам, че това ще я вбеси.

— Това е най-важното — заявява тя.

— Винаги сме се старали да поддържаме честни взаимоотношения — допълва баща ми.

— Аха — сумтя аз.

— И защо не сподели с нас? — гледа ме строго баща ми, все още спокоен, макар че забелязвам по-дълбоки бръчки и по-небрежен външен вид от обичайното, сякаш е будувал и обикалял из къщата дни наред. А може би така ми се струва, защото е съвсем различен от Мариан и Питър — винаги безупречни, съвършени.

— Хм. Предполагам, защото не съм искала — извивам вежди аз.

— А защо не? — той подминава заядливия ми отговор.

— Като начало, чух ви какво си приказвате за мен — пронизвам ги с поглед, докато те се преструват на притеснени, а аз се приготвям да пусна бомбата. — Чух ви, когато си говорехте в кухнята онази вечер. За рождената ми майка и всичко останало.

Майка ми се учудва, какво, за бога, имам предвид, затова продължавам.

— За това как всъщност не знаете истината за моя произход. Нито коя съм. И че сигурно биологичните ми родители са виновни за моите проблеми. Че те са в корена на злото.

Родителите ми се споглеждат виновно.

— Никой никога не е използвал думата „зло“, Кърби — протестира майка ми.

— Както и да е. Схванах главното. Затова реших да я намеря. Да разбера дали сте прави за вашите теорийки.

— Кърби! Явно не си ни разбрала правилно — оправдава се баща ми и прокарва ръце по олисялата си глава.

— Не. Мисля, че бяхте пределно ясни, татко. Вие практически ги обвинявахте, че са боклуци и престъпници.

— Не сме казали нищо подобно! — възмути се баща ми, вече крещейки.

Аз печеля, самодоволно си помислих аз.

— И вместо пройдохата, на която смятате, че приличам, срещам една удивителна, забележителна, умна жена продуцент — продължавам да въртя ножа аз. — Така че спокойно можем да зачеркнем тази теория от списъка. Трябва да има друга причина да съм такава неудачница.

— Кърби! — възмущава се баща ми. — Никой не мисли, че си неудачница.

— О, така ли?

— Просто знаем, че имаш много по-големи възможности.

— В сравнение с кого? С теб и мама ли? С Шарлот? Или може би с удивително успешната продуцентка — биологичната ми майка? — процеждам аз със сарказъм във всяка нотка на гласа си. Осъзнавам, че нанасям непозволени удари, но не мога да се овладея. В крайна сметка те ме сравнят с биологичното си дете всеки божи ден. Няма разлика.

— Хей! Не ми харесва тона ти, млада госпожице! — прекъсва ме баща ми.

— Е, татко. И аз не харесвам, че винаги се чувствам като аутсайдер тук — втренчвам поглед в него.

— Ти сама се поставяш в положение на аутсайдер — посочва ме с пръст баща ми.

— Как така? — подсмихвам се леко.

— Като не се приобщаваш достатъчно към семейството — включва се майка ми.

— Защото не ходя на плувни състезания ли? — нагло я зяпам аз. — Не искам да обиждам Шарлот, но ги мразя. Защото са дълги и отегчителни и… Не обичам спорта, точка. Обичам други неща. Филми и изкуство, и музика. Различна съм от вас.

— Виждаш ли? От вас — подчертава баща ми. — Чуй се само!

— Харесвам филми и музика — засегната се обажда майка ми.

— Добре. Първо, казах филми, а не касови екшъни и тъпи, сладникави кифленски истории — сопвам се аз. — И второ, Бари Манилоу не се брои за музика.

— Хей! — изревава баща ми и размахва пръст насреща ми. Явно с Бари прекрачих границата.

— Преди ти харесваше Бари Манилоу — тъжно изстенва майка ми.

— Когато бях на пет. Когато още можеше да ми налагаш твоя вкус — измърморих аз. — Вижте. Съжалявам, че заминах за Ню Йорк, без да ви се обадя. Просто имах нужда да се запозная с майка си. Съвсем сама. И го направих. Това е.

— Само това ли е? — пита баща ми и се намества на стола си. — Сега чувстваш ли се по-добре?

— Да — признавам. — Така се чувствам по-добре. — Стисвам устни и кръстосвам ръце и не знам защо не ми се иска просто да вдигна белия флаг, като е ясно, че те се опитват да проявят разбиране. И поне не ме заплашват с наказание, което е знак за деликатна и изненадваща промяна в разпределението на силите.

— Ще поддържате ли връзка? — подхвърля майка ми.

Свивам небрежно рамене, сякаш това не е толкова важно за мен, макар че вече съм проверила двайсетина пъти телефона си, откакто съм се прибрала, с надеждата да получа отговор на моето съобщение: „Пристигнах благополучно!“.

— Е — подхваща баща ми, — в тази връзка имаме идея.

— Каква идея? — притесних се аз.

— Бихме искали да се запознаем с нея — заявява майка ми с вид на човек току-що лапнал парче лимон.

— Какво ще кажеш да я поканим тук? — присъединява се баща ми. — Може би по случай дипломирането ти?

— Така ли. Хм… не мисля, че идеята е добра — въздъхнах аз.

Майка ми не крие възторга си.

— Защо не? — пита баща ми.

— Много е заета.

— Е, тогава просто ще откаже — продължава той.

— Но бихме искали да получи поканата. Ако нямаш нищо против?

— Бихме искали поне да поговорим с нея — обяснява майка ми.

— Вие нямате нищо общо — отсичам.

— Ти си общото — уточнява баща ми.

— И, обзалагам се, всички споделяме едно мнение — че трябва да отидеш в колеж — припява майка ми и тупва с ръка прекалено рано.

— О, значи за това било всичко — аз щраквам с пръсти. — За да я привлечете на своя страна. Трима срещу един.

Майка ми започва да клати глава прекалено разпалено, което потвърждава съмненията ми.

— Добре. Вижте. Ще си помисля — заявявам и се чудя дали съм толкова притеснена, защото са така прозрачни в намеренията си, или защото знам, че Мариан няма да иска да дойде.

— Благодаря — отвръща баща ми. — Оценяваме жеста.

— Мога ли да вървя вече?

— Да — кимва с неохота баща ми.

Ставам и отивам в стаята си, за да продължа издирването на Конрад Найт. Нямам идея дали е учил в колеж, но съм готова да заложа всички такси за обучение на света, че не е стигнал до Бари Манилоу.

12.
Мариан

Няколко дни след заминаването на Кърби аз съм в жилището на Питър в Трайбека, където живее, откакто Робин го изрита от къщата им с кафяви керамични тухлички в Горен Ийст Сайд. Седим на канапето, гледаме телевизия и разговаряме за работата му и за Ейдън, който скоро ще идва. Всичко изглежда съвършено нормално, но имам усещането, че нещо не е съвсем на мястото си, и знам, че това е свързано с Кърби. Въпреки старанието си не успях да затворя страницата след нейното заминаване и се чувствам съвсем различна. Може би ми липсва. Или може би съм притеснена, че Питър ме възприема по различен начин и че е още по-малко вероятно да иска да се ожени за мен. Или може би е така, защото още не съм му казала цялата истина.

Чакам той да повдигне темата, но като не го прави, се притеснявам още повече и накрая не се сдържам:

— Много съжалявам, че не ти казах за нея по-рано… — започвам аз и полагам ръка върху неговата. — Наистина ми се иска да бях ти казала.

— На мен също ми се иска да беше го направила — въздъхва той. — Заради теб самата. Не заради мен.

— Сигурен ли си, че това не променя… нещата между нас? — питам го аз и се вглеждам в очите му.

— Това, че си родила дете и си го оставила за осиновяване, когато си била на осемнайсет ли? — свъсва вежди Питър. — Наистина ли мислиш, че съм толкова повърхностен?

— Не мисля, че това те прави повърхностен — отвръщам аз, но знам, че така само избягвам истинския въпрос.

— Мариан. За онова, което си направила, е нужен кураж. Възхищавам ти се за него. — Той клати глава, сякаш все още осмисля мащаба на случилото се. — Но, знаеш ли, просто не мога напълно да разбера защо не си ми го казала?

— Не съм го казала на никого.

— Но аз не съм всеки. — Той вдига крака на масата и кръстосва глезени. — Виж. Разбирам, че това е много лично, много интимно. Разбирам защо не си го обявявала по коктейли… Но ние сме заедно от две години. Обсъждахме брак.

— Аз обсъждах брак — уточнявам след кратко колебание.

Той въздъхва, сякаш това е само технически детайл.

— А ако тя не беше дошла и се бяхме сгодили, щеше ли да ми кажеш?

Усещам как се смалявам, когато му признавам, че не знам.

— Напротив, знаеш.

— Добре де. Може би не — признавам. — Вероятно не.

— И намираш, че това е нормално? — поглежда ме той с укор. — Да криеш такава голяма тайна от човека, с когото искаш да споделиш живота си?

— Не знам — отвръщам аз и сгъвам колене чак под брадичката си. — Така си мислех…, но сега, след като се срещнах с Кърби… Изглежда ми като предателство.

— Ти не ме предаде. Просто не ми се довери — констатира Питър, а аз осъзнавам, че предадените са Конрад и Кърби.

— Е, това ли е всичко? Цялата история ли ми каза? — той впива поглед в мен, сякаш доловил мислите ми.

— А… има и още нещо — свеждам очи и трия длани в джинсите си.

Поглежда ме със знаещ поглед и с жест ме подканя да продължа.

— Биологичният баща на Кърби не знае за нея — признавам с треперещ глас аз.

Докато му разказвам за теста за бременност — първата лъжа към Конрад, как съм излязла през вратата, за да не се върна никога и да не говоря никога повече с него, той запазва каменно изражение.

— Значи този човек не знае, че има дете? Поклащам глава, лицето ми пламти, срам се надига в гърдите ми.

— Защо? — Но преди да успея да отговоря, той продължава възбудено: — Защо просто не си му казала истината? Защо не каза нещо като например: „О, мамка му. Имаме проблем“.

От неговите уста прозвуча толкова лесно и въпреки това аз нямам отговор.

— Да не си била пред… отхвърляне? — настоява Питър. — Затова ли го излъга? Затова ли го запази в тайна?

Сърцето ми се свива, като долавям с каква лекота замени думата „тайна“ с „лъжа“.

— Може би. Не знам точно. Аз просто… просто не мислех, че има смисъл.

— Не си мислела, че има смисъл? — повтаря смаяно той. — Да кажеш на един мъж, че е създал дете?

— Имах чувството, че така го щадя — опитвам аз от друг ъгъл.

— Как така? — изстрелва Питър. Привежда рамене към мен и не отделя очи от моите.

— Кой тийнейджър иска да чуе, че приятелката му е бременна? Това е най-големият кошмар, Питър. Не забравяй — ние бяхме на осемнайсет. Още деца.

— Но не мислиш ли, че той има право да знае? Не мислиш ли, че той е имал право да направи своя избор? Не твоя?

— Очевидно не. Очевидно съм мислела, че аз трябва да реша. Знаеш, правото на избор принадлежи на жените — казвам аз, макар да знам, че се отклонявам от главната му мисъл.

— Така е. Знам, че тялото си е твое и изборът е твой. Но тук не става дума за това дали да задържиш детето. Говорим за това да го информираш за детето.

— Добре, щом мислиш, че съм имала право да прекъсна бременността, защо да не мога да я оставя за осиновяване? Какво би било по-различното за Конрад?

— Ще ти кажа — бързо отсече той. — Едното го прави баща. Другото — не. Този човек няма ли право да знае за собственото си дете? Аз като баща… Боже… не мога да си представя…

— Но ние нямахме шанс да се оженим, да създадем семейство и съвместен живот. Аз отивах в колеж. Той — не.

— Точно така. Схванах — заклати глава Питър. — Той е бил някакъв неудачник от музикална банда. Без планове за бъдещето. Това го схванах.

— Не беше неудачник — изпитвам странно желание да защитя Конрад, макар че едва ли някой друг го е наранявал повече от мен. — Просто бяхме различни. Харесвахме различни неща. Но никой от нас не искаше бебе. — Прехапвам устна. Няма какво да кажа за собствено оправдание, въпреки това се опитвам. — Двама стабилни, любящи родители за Кърби бяха по-добре от онова, което той би й осигурил сам. Баща му беше алкохолик. Без доходи. И да, не беше тръгнал за никъде. Ами ако по някаква причина беше решил да я задържи? Тогава какво трябваше да направя?

— Не знам — Питър свива рамене. — Предполагам, е щяло да ти се наложи да направиш избор.

— Аз го направих. И е правилният избор за всички, свързани с тази история — отсичам аз. Но за пръв път се чудя дали това е вярно.

Няколко секунди по-късно, в най-неподходящия възможен момент, типично за Робин, дочувам гласа й в коридора. Дали за да дразни Питър, за да прекара повече време с него или просто за да ме хване неподготвена, тя обича да се появява напълно неочаквано по-рано от уговорения час, това е нейният запазен номер и трябва да се подготвя за този сценарий.

— По дяволите. Подранили са с четирийсет и пет минути — изругава Питър под носа си. И после, защото знае, че това ме дразни, добавя: — Съжалявам.

Кимвам и обмислям дали да не се скрия в спалнята на Питър, но вместо това се взимам в ръце и в този миг Робин влиза, без да почука. Ейдън върви по петите й. Питър се изправя, усмихва се, вдига ръка, за да ударят длани със сина си, после поема големите му момчешки чанти, които като че ли не подхождат на сериозното му излъчване.

— Кога ще го подстрижеш? — обръща се той към Робин.

— Сега така се носи, Питър — чурулика Робин. — Работиш в телевизията. Би трябвало да знаеш това.

— Здрасти, Ейдън — поздравявам го аз.

— Здрасти, Мариан — отвръща на поздрава ми той и отмята косата от лявото си око. Ейдън е мило, възпитано момче, но за съжаление двамата малко общуваме, може би защото го виждам толкова рядко. Понякога изглежда, че и Питър не го вижда често, съдейки от оплакванията на съпругата му за задълженията й в миналото.

Робин пуска чантата и два плика с покупки на земята, настанява се срещу мен и въздъхва изтощена. Шоколадовокафявата й велурена пола е къса и разкрива дълги, загорели бедра. Робин излъчва сексапил без специални усилия и неволно се усмихвам, защото си припомням онова, което сестрата на Питър веднъж каза за нея: че ако й се наложи да замине в пустинята и трябва да вземе само едно нещо, то щяло да бъде лубрикант. Този коментар би трябвало да ме притесни, особено с намека за отминалата буйна младост на Питър, но по някаква причина Робин никога не ме бе карала да ревнувам, дори в няколкото случая, когато съм я виждала по бикини. Единственият път, когато предизвика ревността ми, бе, като ми подсказа, че все още обича Питър. Случи се веднъж, когато отидохме да вземем Ейдън от дома й и тя взе да ми показва сватбения им албум, нарочно разтворен на малката масичка. Онова, което още повече ме предизвика, бе реакцията на Питър. Той просто поклати глава и през смях, както винаги небрежно подхвърли:

— Такава си е Робин.

Не че не искам двамата с Питър да се разбират. Всъщност много я харесвам. Тя е невероятно забавна и е приятно да общуваш с нея, но не приемам двамата да се държат, сякаш все още са двойка.

— Как си, Робин? — питам я аз.

Тя въздъхва и се впуска в тирада за това колко е заета и стресирана. Тя е най-заетият, най-стресираният неработещ човек, когото съм срещала през живота си. Насред изречението за някакъв благотворителен бал, който организира, поглежда обеления лак на палеца на крака ми.

— О, миличка. Какво е станало с пръста ти? Да не си го ударила? — пита ме Робин с южняшкия си акцент. Отраснала е в Кънектикът, но после е живяла в Обърн и обичаше постоянно да включва и изключва този акцент според настроението си.

Повдигам рамене и поглеждам към Питър, увлечен в разговор с Ейдън, и решавам да я клъвна:

— Кой знае? Може да е станало, когато с Питър играхме тенис?

Казвам го нарочно, защото знам от него, че това е било ябълката на раздора в брака им. Не че я е карал да участва в маратони или да катери върхове, но тя отказвала всякаква спортна дейност, дори избягвала да си мокри косата, когато били на плаж. Той твърдеше, че това било символ на пълното им разминаване, че тя била изключително материална и обсебена от външния си вид (чийто връх била пластичната операция на лицето на четирийсет и четири).

Но най-големият проблем в брака им, нещото, което обърнало колата, била хроничната й неискреност. Не му е изневерявала, поне Питър не усетил да се е случвало, нито го е измамила за нещо значително, но постоянно си служела с дребни лъжи и полуистини, които го настроили срещу нея. Чантата от кожа на алигатор на „Деви Кроел“ не била „толкова скъпа“ (по-точно четири хиляди долара, но това е отделна работа). Била пийнала нещичко — не шест питиета. Гаджето й от колежа й станал приятел във фейсбук, защото той настоявал, а не защото тя го е приела. На практика Робин отговаряше точно на определението за патологична лъжкиня — лъжеше, без да има никаква нужда от това, за напълно незначителни неща като например какво е закусвала. Питър ми бе казал, че е престанал да я харесва, когато спрял да й вярва. Стомахът ми се свива от тази мисъл. Вероятно изпитва същото и към мен сега.

Робин продължава да бърбори (главно на себе си) още няколко минути. После внезапно се изправя и се устремява към вратата.

— Трябва да вървя. Имам специална среща с мъж! — заявява тя и профучава покрай Питър и Ейдън.

За нейно явно разочарование Питър изглежда напълно отегчен от ангажиментите й и не проявява никакъв интерес към любовния й живот. Нито към краката й.

— Не искаш ли да знаеш с кого ще се срещам? — пита тя с една октава по-високо, килнала глава настрани, докато Ейдън отива до канапето и изважда роман на Урсула Легуин от чантата си. Никога преди не съм виждала друго момче да чете колкото него и очевидно не го е научил от майка си, която веднъж, без капка неудобство, ми заяви, че „мрази да чете“. Кой признава подобно нещо?

— Не особено — отвръща Питър и я поглежда с умиление. Изглежда, той все пак я харесва — по начин, по който човек се привързва към кучето си и се радва на очарователните му лудории. — Но можеш да ми кажеш, ако искаш.

— Ще ти кажа. Не бих искала да го крия — заявява тя и задържа погледа си върху мен една идея по-дълго.

Сърцето ми започва лудо да бие. Да не би да й е разказал? Не вярвам да ми причини това. Но какво ли иска да каже, а и този поглед? Не отхвърлям съмненията си. Очаквам тя да продължи с типичния си комедиен стил и се чудя какво от репертоара й да включа в сценария си. Правила съм го и преди.

— Нейтън Билет — обявява тя.

Питър я гледа озадачен.

— За бога, Питър. Той е световноизвестен скулптор — възмущава се тя. — Не помниш ли, седеше точно до него на благотворителната вечеря на „Джойфул Харт“ преди няколко години? Току-що го бяха вписали в раздела за изкуства?

— Нейтън твори кинетична скулптура. Изкуство с движещи се детайли — обръща се тя към мен.

— Аха. Разбирам — равнодушно отвръщам аз, ставам, отивам до Питър и го прегръщам през кръста, отчасти нарочно, отчасти защото изпитвам внезапно нужда да го докосна.

— Прави и звукова скулптура. Толкова е авангарден — произнася тя със замечтано изражение.

Интересно дали би могла да ми обясни какво означава „авангарден“ или „звукова скулптура“.

— Обзалагам се, че е много интересен тип — подхвърлям аз.

— Да, така е. При това французин — уточнява тя и си вее с ръка. — Малко е млад за мен, но мисля, че ще се справя!

— Сигурен съм, че ще успееш, Роб — Питър я потупва окуражително по рамото и внимателно я повежда към вратата. — Прекарай си страхотно!

— Да не би да ме избутваш през вратата? — негодува тя.

— Не. Просто не ми се иска да закъснееш за срещата си. Може да се окаже, че това е манията на Нейтън.

Тя грейва и подвиква към Ейдън:

— Обичам те, миличък! Ще се видим утре вечер!

— И аз те обичам, мамо — отвръща й той, без да вдига поглед от книгата си.

— Е, добре де. Ще тръгвам — заявява тя, но не помръдва. — Знам, че вие, двамата, имате много да си говорите — поглежда ме тя отново с онзи поглед и този път няма грешка. Определено знае. — Само ми направете услуга.

— За какво става въпрос? — питам аз и отчаяно се опитвам да овладея обидата и гнева си от това, че той споделя с нея за мен.

— Не разказвайте на Ейдън всички подробности — прошепва заговорнически тя. — Това просто не е тема, с която бих искала да го запознавам засега. На неговата възраст — свива вежди тя и се наслаждава на шанса да се покаже отговорен родител, твърде нетипична за нея роля.

— О, разбирам, Робин — отговарям възможно най-саркастично.

— Той знае за птичките и пчеличките — не спира тя. — Но все пак…

С крайчеца на окото си забелязвам, че Ейдън гледа родителите си, сякаш знае точно какво става, после се изправя и отива в спалнята си, където ще остане по-голямата част от вечерта.

— Съжалявам. Не исках да кажа нищо лошо с това — обяснява Робин. Обръща се и ме поглежда объркана, сякаш не знае точно в какво е сбъркала. Колкото и да е налудничаво, мисля си, че може и така да е. Тя не е манипулативна, нито подла, а просто глупава.

Питър обаче добре знае какво става. Тя ни помахва с кутрето си и с танцова стъпка излиза през вратата, а аз не мога да откъсна очи от пода, не мога да го погледна.

— Как можа? — прошепвам аз.

— Как можах какво? — учудва се той.

— Да й кажеш.

— Не съм й казал — уверява ме той и ме прегръща с една ръка.

— О, моля те, Питър — освобождавам се аз.

— Казах на Ейдън — пояснява Питър с приглушен глас. — Той трябва да е казал на майка си.

— Казал си на Ейдън?

— Да. Това проблем ли е?

Мога да разпозная кога някой ме поставя на тясно. Ако кажа да, значи намеквам, че Ейдън не е свързан с него. А това е голям проблем, когато ти се иска някой да се ожени за теб. Въпреки това съм убедена, че трябваше първо да поиска съгласието ми. Убедена съм, че трябваше да поговорим, преди да каже на сина си, на когото и да е, особено като знае, че Ейдън ще разкаже на майка си. Казвам всичко това на Питър и се опитвам да запазя спокойствие и да не споменавам Робин. Това няма нищо общо с нея.

— Но той е мой син, Мариан. Онази сутрин се видяхме точно след като се запознах с Кърби. А и нали обсъждахме четиримата да отидем на вечеря. Затова реших, че няма проблем да му кажа. А и това не беше ли желан ефект от посещението на Кърби? Да се изправиш лице в лице с тази история и да излезеш на чисто?

— Да изляза на чисто? — смаяна питам аз. — Виждаш ли? Дори ти го намираш срамно.

— Добре де. Изразих се неподходящо — оправдава се Питър. — Мислех, че вече няма да… няма да го държиш в дълбока тайна. Естествено, това беше преди да науча, че е тайна дори от бащата.

— За бога, Питър — недоумявам аз. — Това се случи преди осемнайсет години. Защо е толкова важно за теб?

— Защото е — отвръща Питър. — Защото е най-важното нещо на света, всъщност. Да имаш дете. И фактът, че ти явно не го приемаш по този начин…

— Ти дава още едно оправдание да не се ожениш за мен? — прекъсвам го аз.

Той ме поглежда с красноречиво мълчание.

— Трябва да вървя — заявявам аз и се стряскам от вцепенението, което ме завладява.

Очаквам Питър да ме спре, но той просто ме наблюдава. Наблюдава ме, докато напускам апартамента му, докато вратата се хлопва зад гърба ми. Не мога да се отърся от чувството за дежавю. Чувството, че си тръгвам, когато не ми се иска да го правя. Чувството, че нещата са безвъзвратно приключили.

13.
Кърби

— Искаш ли? — пита ме господин Тъли и побутва към мен отворена кутия понички, докато дояжда една и се заема със следващата. Използвам посещението в кабинета му като оправдание да пропусна часа по физкултура под предлог, че ще обсъждаме плановете ми за колежа, които изобщо не сме споменали още. — От „Рей“ са. Трепачи.

Поклащам глава и му казвам, че понички с пудра захар създават много проблеми, особено когато си издокаран в червено. А и защо тук винаги е пълно със сладкиши, питам аз и си разсъждавам на глас: може би жест от благодарни родители? Подкупи от ученици? Влюбени секретарки? Той се разсмива, изглежда много по-готин от обичайно. После отмята назад глава, засилва се и отхапва огромен залък и навсякъде се разхвърчава пудра захар. Облизва палеца си и докато се взирам в устните му, представям си как се целува. Не с мен — това не е по моята част, — а с друг тип момиче, кикотещо се, едрогърдо, част от момичешко общество. Надявам се обаче, че е имал по-добър вкус в колежа или поне сега, затова преминавам на стройна брюнетка, интелектуалка. После присвивам очи и се вглеждам в часа на монитора му. Остават само двайсет минути от часа.

— Всъщност — започвам аз и се пресягам към бюрото му, за да тупна клатещата се глава на едно почти маниашки ухилено човече — царевичко, емблема на бейзболния отбор на Небраска. — Имам новини за теб.

— Най-после си научила квадратните уравнения? — намигва ми той. — Защото това наистина ще е голяма работа.

— Ха. Не. И не е хубаво да се подиграваш на нечии академични неудачи — отвръщам аз. — Искам да кажа, че заради това може да стигна до по-сериозна терапия по-нататък в живота. Личният ми ментор да ме нарича глупава.

— Глупава? Не — поправя ме той. — Просто толкова инатлива, че отказва да учи, хммм… да — той ме посочва драматично и се хили.

— Както и да е — прекъсвам темата с махване на ръката. — Това няма нищо общо с математиката. Има, общо с мястото, където ходих миналата седмица.

Той поглежда към тавана, все още ухилен, сякаш се опитва да измисли нещо смешно и в това време Скутър Банкс изниква на прозореца, после отваря вратата, подава глава и изревава:

— Опа! Господин Ти! Май нещо ста’а тука?

— И сега от мен се очаква да попитам: „К’во ста’а, шефе?“.

— С теб к’во ста’а, шефе? — избухва в смях Скутър.

— Връщай се в час, Скутър — махва му господин Тъли.

Скутър се отдалечава по коридора, но не спира да се кикоти.

— Какъв тъпанар — завъртам очи аз.

— Забележителен речник — ухилва се господин Тъли. — Виждаш ли? Определено не си глупава.

Усмихвам се и си мисля, че часовете по САТ не са отишли напразно.

— Та, значи, срещнах се с родната си майка. Прекарахме заедно един дълъг уикенд. Открих я в Ню Йорк. Отидох там. Съвсем сама.

Господин Тъли изсвирва с уста, после ме поглежда с онзи негов поглед, който ми се иска да затворя в буркан и да запазя завинаги. В него откривам истинско уважение. Изглежда впечатлен и заинтригуван и макар да знам, че ме харесва, за пръв път ми го показва. Подканя ме да продължа и аз му разказвам цялата история от обаждането ми в агенцията преди шест седмици, пътуването с автобуса до Ню Йорк, та чак до среднощното почукване на вратата й.

— Леле боже — възкликва той. После го повтаря още два пъти.

Ухилвам се и му разказвам всичко за Мариан и за живота й. Той ме слуша много по-внимателно от Белинда и сестра ми. Така си и знаех и ми задава първия си въпрос тихо, замислено.

— Мислиш ли, че си приличате?

— Физически ли? — питам аз.

Той кимва, казва, че можем да започнем с това и аз му обяснявам, че не е трудно да се отгатне, че сме роднини. Имаме еднакви фигури. И еднакво големи уши. Аз се усмихвам и пламвам.

— А тук? В това приличате ли си? — господин Тъли се удря с юмрук в гърдите.

Този въпрос от устата на някой друг, както и жестът биха ме подразнили, но той е супер готин и му е разрешено.

— Не точно, не… Може би съвсем мъничко — отвръщам аз.

— Как така?

— Трудно ми е да го обясня — повдигам рамене. — Тя е по-умна от мен. По-предприемчива — смея се аз и додавам: — Това е сравнението на века.

— Не знам, тя може и да е по-предприемчива, но се съмнявам, че е по-умна. Все пак си й дъщеря. А ти си много умна, наистина.

— Да бе. Вие го казвате.

— Казва го резултатът ти от теста. Кажи още нещо.

— Не знам точно. Изглежда някак затворена. Като мен. Но умее да общува с хората — и си спомням как се държеше в студиото. — Сякаш винаги знае какво точно да каже и да направи… И е уверена…

— Това добро качество ли е?

— Ами да. Не се оплита като мен.

— Ти не се оплиташ.

— Ами. И още как.

— Просто така ти се струва. За тийнейджър ти си много… уравновесена.

— Каквото и да означава това.

— Означава, че думите ти ми подсказват, че имаш още нещо общо с рождената си майка.

— Не. Тя е съвършена — поклащам глава аз. — Косата, кожата, дрехите. Жилището й. Всичко е перфектно, изискано. Абсолютно всичко.

— Явно доста работа е паднала.

— Не и за нея.

— Е, тогава ми звучи малко отегчително? — заявява господин Тъли.

— Е, аз не съм. Това поне е сигурно — повдигам рамене и си мисля за дрехите, които ми купи, но още не съм облякла. За малко да му кажа, но не искам да определям с думи обзелите ме чувства, че се опита да ме подкупи заради лъжата, която е изрекла. Като например: „Хей, извинявай, ама баща ти не знае, че съществуваш. Ти по-добре вземи да пробваш тези обувки на «Прада».“

— Какво има? — поглежда ме господин Тъли. Странно е, че го прави — че ме пита какво мисля точно в момента, в който ме тревожи нещо сериозно.

Преглъщам, свеждам поглед към ръцете си и решавам да му поднеса и част от неприятните факти.

— Ами, оказва се, че… Тя не е казала на никого за мен.

— На никого? — килва той глава.

Дори и да е шокиран, не го показва, а вместо това преминава директно на въпроса:

— Това как те накара да се почувстваш?

— Не знам. Като че ли ме изненада.

— Нарани ли чувствата ти?

— Малко — признавам аз и бързам да добавя: — Но какво пък. Голяма работа.

— Значи биологичният ти баща не знае за теб? — пита господин Тъли.

— Не — клатя глава аз и усещам, че лицето ми пламва, сякаш това говори нещо за мен, а не за нея. — Изобщо не му е казала, че е бременна.

— Знам. Шокиращо е, нали? — подхвърлям, когато той запазва мълчание.

— Все пак съм училищен наставник — отвръща господин Тъли и изпуква кокалчетата на ръцете си. — Нищо не може да ме шокира.

— Е, де да беше имала и тя такъв наставник — въздъхвам аз. — Някога през деветдесетте.

— Това пък защо? — учудва се господин Тъли. — Иска ти се да е взела друго решение ли?

— Не — бързам да отрека аз. — Не казвам това. Просто ми се иска да му беше казала за мен.

— Разбира се, че ще го искаш — успокоява ме той.

— И знаеш ли какво? Мисля, че и тя го иска. И дори си мисля, че може би някой като теб би могъл да я убеди в това.

— Е, тогава — продължава господин Тъли — какво чакате вие, двете?

— Какво, какво? — не разбирам аз.

— Защо не го намериш? Както намери нея?

— Прекалено късно е — промълвявам аз, макар че предишната вечер бях прекарала още два часа в мрежата да го търся. — Най-малкото е късно да го правя с нея. Животът й е съвършен.

— Не е съвършен, Кърби — категорично отсича господин Тъли и в този момент интеркомът звънва. — И определено не е твърде късно.

14.
Мариан

Във вторник сутринта Питър почуква на вратата на кабинета ми съвсем непредвидено, без уговорена среща (те обикновено се състоят в офиса му) и ме пита дали ще му отделя секунда.

— Разбира се — каня го аз и усещам, че дланите ми се овлажняват. Не сме разговаряли цели три дни, след като напуснах апартамента му, и макар че не съм сигурна какво искам да чуя от него, надявам се, че посещението е от лично естество. Но след секунди, когато отваря една папка и плъзва по бюрото ми плановете на епизоди, които му бях дала, осъзнавам, че е дошъл по работа. Веднага забелязвам, че полето е осеяно с коментари.

— Не ти ли хареса? — поглеждам го аз.

— Напротив, хареса ми. И двамата с Вики го харесахме. — Има предвид програмната директорка — моя пряк шеф, която вероятно щеше да е тук, ако с Питър нямахме връзка.

— Но има някои неща, които трябва да обсъдим — казва той. Сърцето ми се свива. Познавам този поглед от предишния сезон. И от по-предишния. Използва го всеки път, преди да ми съобщи, че трябва да променя всичко.

Преглеждам забележките и виждам, че е написано: „прекалено много пиене“.

— Все пак действието се развива в бар, Питър — посочвам забележката аз. — И Норм от „Бар Наздраве“ ли прекаляваше с алкохола?

— Виж. Не заемай отбранителна позиция — приканва ме той.

— Не го правя — изстрелвам аз и свеждам поглед към другите отметки, повечето от които се отнасят до „тона“ на конкретни сцени и диалози.

— Какво означават всички тези тонални забележки? — недоумявам аз. — Какво му е лошото на тона ни?

— Нищо. Просто трябва да бъде овладян — обяснява той, кръстосва крак по мъжки и се подхилва сам на себе си.

Аз запазвам каменна физиономия.

— Съжалявам — сваля крака си той. — Нямам време за шегички.

— Не, наистина — подканям го аз. — Давай направо.

— Добре. Пресолено е. Твърде много секс, пиене, езикът също, насилие…

— Това не е семейният канал Ей Би Си. Наясно си с това, нали?

— Да, наясно съм.

— И този тон сме го поддържали винаги.

— Невинаги. Това е хлъзгава почва и ставаш прекалено… пряма.

— Но тъкмо това харесват хората в нас. Не сме банални, не сме сладникави.

— Виж, Мариан — поизправя се той и всичките остри черти в характера му лъсват. — Трябва да имаш предвид някои факти. Да те излъчват в девет в четвъртък е тежко бреме. Изправяш се срещу големите момчета и очакваме да привличаш повече погледи, за да оправдаем разходите си.

— Ние не сме дойна крава.

Той изсумтява, после измъква лист измежду папките си и ми подхвърля друг документ.

— Нищо подобно.

Поглеждам листа с цифри и демографски данни, после отново него и клатя глава.

— Ти не ни даваш шанс да успеем. А с тези бележки никога няма да се справим. Не можеш да ни разводняваш така.

— Виж, Мариан. Знаеш ли Вики какво иска да направи? — изстрелва той. — Иска да те запрати в мъртвата зона в петък вечер. Аз ти спасих задника.

— Защо? — изкрещявам насреща му, решена да пропусна онази част, която ще ме накара да мисля Вики за безнадеждно глупава. Той вече знае мнението ми за нея.

— Какво имаш предвид с това „защо“?

— Защо ми спаси задника? Защото спим заедно ли? — Налагам си да се успокоя и тенденциозно омаловажавам отношенията ни: — Или защото вярваш в онова, което правя?

— Да бъда ли откровен? — пита той. — И заради двете.

— Ще те помоля за една услуга — забрави за второто, когато си провеждаш разни срещички. Не се нуждая от тази подкрепа — заявявам аз с треперещ глас и осъзнавам, че не мога да спечеля. Ако шоуто вървеше добре досега, то бе заради подкрепата му. Ако тушира детайли, ще загубим интереса на зрителите и ще ни свалят от ефир. Пресягам се и ядно изтривам няколко съобщения от пощенската си кутия само за да държа ръцете си заети.

— Виж, Мариан — въздъхва той. — Правя всичко по силите си да те задържа в програмата за четвъртък, но ще трябва да те преместим в осем часа. Нямаш достатъчен рейтинг, за да се бориш за девет часа, а рекламодателите намират, че това съдържание не е подходящо за осем часа. Така че се налага да смекчиш детайлите. Съжалявам. Знам, че не това искаш да чуеш, но такова е положението. Трябва да сме рентабилни.

— Пълни глупости — промърморвам под носа си и продължавам да ровя из бележките.

— Няма значение дали милиони гледат шоуто, ако съдържанието подплаши всички рекламодатели и наостри родителите срещу нас.

— Благодаря за тази лекция по телевизионерство — облещвам се насреща му.

— Последното нещо, което искам, е да те свалят от програмата — продължава той, без да обръща внимание на думите ми. — И то защото не искаш да правиш компромис със съдържанието, ще трябва да те запратим в часови пояс, където твоята аудитория няма да може да те открие.

Не се хващам за думите му и му обяснявам, че напълно разбирам, че всичко е въпрос на пари.

— Но не можеш да очакваш от мен да си мълча, при положение че ми окастряш най-добрите творчески идеи.

— Не всички, само някои — отвръща той с тънка усмивчица, която би изглеждала чаровна, ако се отнасяше до нечий друг проект. — Просто го пипни тук-там. Придай му малко повече… дълбочина. Малко повече мекота.

— В общи линии да преработя цялото шоу — процеждам аз. — Господи! Защо трябва да се мерим с плявата? Интелигентните хора също гледат телевизия. Нали тъкмо за това ти дойде да работиш в тази мрежа?

— Мариан, успокой се и прочети бележките. Сериалът ти пак ще си е хубав, просто няма да е така предизвикателен. Ще поговорим утре — едва овладява гнева си той. — Става ли?

— Добре — съгласявам се аз, знаейки, че ще направя всички тези промени, както винаги досега. Просто нямам друг избор.

Става да си тръгва, после отново сяда и приковава поглед в мен.

— Какво? — поглеждам го с очакване.

— Има ли нещо друго, за което би искала да поговорим?

— Не бих казала — отвръщам аз и отчаяно ми се иска да остане малко по-дълго, макар да усещам, че няма да се сдържа да изрека нещо саркастично и пагубно. — Освен че ужасно съжалявам, че не приемаш решенията, които съм взимала на осемнайсетгодишна възраст.

Той кръстосва ръце, кимва и започва с приглушен глас:

— Е, добре. Ако трябва да съм точен, тези решения продължаваш да взимаш всеки ден, всяка година оттогава… но това си е твоят живот.

— А това си е твоята телевизия — засичам го аз. Той става, клатейки глава, и се отправя към вратата.

На следващия ден не разговаряме, нито на по-следващия. Често поглеждам към календара, където съм отбелязала предстоящата вечеря с приятели, уговорена за петък. Трийсет минути преди часа на резервацията ни, докато съм вкъщи, за да се преоблека, той се обажда.

— Чакай да позная. Няма да дойдеш — стрелям първа аз.

— Просто исках да се разберем по основните правила за довечера — заявява той с най-съвършения си пасивно агресивен тон.

— Това пък какво означава?

— Питам дали приятелите ти знаят за Кърби?

— Значи вече са само мои приятели?

— Добре. Нашите приятели.

— Не — отсичам аз, докато трескаво търся по тоалетката си подходящите бижута. — Не знаят. Бях малко заета да преработвам сериала си.

— Мислиш ли да им кажеш?

— Не знам. Ако стане дума.

— Едва ли ще стане дума от самосебе си.

— Е, тогава сигурно се досещаш за отговора — отвръщам аз.

— Значи просто ще се преструваш?

— За какво точно да се преструвам? — чудя се аз. Че сме щастливи ли?

— За това че сме в много важен момент от живота ни — уточнява той, след като се покашля.

Макар да ми харесва, че каза „ние“ и „живота ни“, и „момент“ вместо „криза“, не мога да се освободя от възмущението си, че не ме оставя сама да реша как да постъпя с живота си. Дори Кърби го направи. Ако не се броят няколкото съобщения, които си разменихме, не съм я чувала оттогава и, за мое облекчение, тя повече не спомена Конрад. Все още изпитвам смесени чувства по този въпрос, но реших, че пътят, който избрахме, е най-добрият и за двете ни. Тя си има семейство, а аз искам да създам свое. С някого, който може да разбере какво и защо съм направила.

— Добре. Виж. Ако искаш да им кажа — ще им кажа. Може би по време на десерта. „О, между другото, приятели, преди осемнайсет години родих дете. Не съм ли ви споменавала досега?“

— Не бъди нагла, Мариан — предупреждава ме той.

— Нагла? Така ли се определя човек, който оставя детето си за осиновяване? — озъбвам се аз и замръзвам, като мярвам отражението си в огледалото. Изглеждам стара или най-малкото уморена, затова бързо отмествам поглед. — Това ли е усещането, което имаш за мен тези дни? Наглост?

Той мълчи.

— Всъщност, едва ли имаш някакво усещане за мен — допълвам аз. — След заминаването на Кърби почти не сме били заедно.

— Знам — съгласява се той. — Точно там е проблемът. Дадох ти време, а ти го използва, за да се дистанцираш.

— И това го казва мъжът, който не иска да говори за женитба — не се сдържам аз и мислено броя колко пъти съм повдигала тази тема. И така несъмнено преминавам от обсъждане на бъдещето ни към натиск.

— Сега не сме в състояние да говорим за брак — заявява той.

— Колко удобно за теб — настъпвам го аз. — Чиста работа.

— А, значи искаш да си говорим за чиста работа? Какво ще кажеш за собственото си решение, Мариан? Съвършеното решение. Раждаш дете, даваш го за осиновяване, не казваш нито дума пред никого. Бам. Ето ти чиста работа.

Усещам, че лицето ми пламва. Ръцете ми затреперват.

— Раждането на едно дете няма нищо общо с чиста работа. Абортът е чиста работа. Идея си нямаш през какво преминах. Какво преживях.

— Добре. Права си. Съжалявам. Знам, че прозвуча грубо. Просто си мисля… — той въздъхва и довършва мисълта си: — Мисля си, че не си приключила с това.

— Напротив, приключила съм.

— Не си. Мислиш, че можеш да приключиш, като заведеш дъщеря си един ден на работното си място? Или да разгледа някой музей?

— Значи за това съм нагла? — повишавам тон, макар да знам, че в много отношения той е прав. — Уха, Питър. Според теб какво трябваше да правя с нея?

— Може би да изградиш връзка.

— Тя не дойде, за да си търси нова майка. Тя вече си има такава.

— Сигурен съм, че беше дошла за нещо повече от разглеждане на забележителности и пазар. Очевидно се нуждае от теб.

— И какво трябваше да направя? Да си изплача очите от съжаление, че не съм я задържала? — Още с изричането на тези думи, осъзнах какво съм казала и още по-важно — че може би въпреки годините, в които се опитвах да се убеждавам в противното, наистина съжалявах за избора си. Можех да я задържа. Можех да я дам в приемно семейство. И най-малкото, можех да призная истината за нея.

Питър, естествено, също долавя това и с един звук ми показва, че току-що съм потвърдила мнението му.

— Добре — свалям гарда аз. — Печелиш.

Тонът му омеква като на психотерапевт, който е направил пробив.

— Не твърдя, че си направила погрешния избор, като си я дала за осиновяване. Имала си прекрасен живот. Сигурен съм, че тя също.

Сълзи напират и парят очите ми. Грабвам палтото и ключовете си.

— Аз съм на трийсет и шест години, Питър. Искам да бъда майка. Приятелят ми не иска друго дете…

— Никога не съм казвал това.

— Е? Искаш ли? Или не? Мълчание.

— Отговорът е „не знам“.

— Добре. Ето, човекът, с когото имам връзка от две години, не знае дали иска друго дете — уточнявам аз. — Следователно, ако допуснем, че остана с този човек, не знам дали ще имам друго дете. А ако допуснем, че скъсам с този човек, става много съмнително дали ще намеря някого за краткото време на бързо изчерпващата ми се фертилност.

— Допускаме, че оставаш с този човек — казва Питър.

— Е, това означава, че един от нас трябва да… Значи може би просто трябва да пропуснем вечерята — заявявам аз.

— Да. Може би така трябва — отвръща той, вече раздразнен колкото мен.

— Добре. До скоро — отсичам аз и бързам да затворя първа.

След петнайсет минути пристигам в „Кампаньола“, класически италиански ресторант в Горен Ийст Сайд в стил рустик и изискана клиентела. Един от любимите на Питър. Още с влизането си забелязвам на бара Клодия и Джес — две от най-близките ми приятелки.

Джес в типичния си стил вече флиртува с трима мъже.

— Здрасти! — подвиквам аз през веселата шумотевица и песните на Синатра, изпълнявани от пианиста на заведението. На душата ми е тежко, но съм усмихната, приветлива и се чудя дали целият ми живот не е просто една фасада.

— Хей, момиче! Искаш ли един Ти Ел Си? — пита ме Джес и вдига чаша.

— Какво има в един Ти Ел Си?

— Уиски, коантро, пастис, вермут, ликьори. Дори Клодия го харесва — уверява ме тя и се обръща, за да даде знак на бармана за още едно питие.

— Дори Клодия? — учудва се Клодия. Тя си знае, че е най-консервативна от трите ни, направо скована според Джес, но не си го признава.

Джес ми се усмихва конспиративно и се обръща отново към приятните си събеседници.

— Доказва се онова, което винаги съм твърдяла. Всички обичат уиски, просто въпросът е как, кога и къде.

Мъжете се разсмиват малко пресилено, явно поласкани от жената почитателка на уиски, особено като изглежда като модел. Онова, което прави Джес особено привлекателна е, че тя е инвестиционен банкер със здрава ръка, която оцеля при фалита на „Леман брадърс“ и бързо си стъпи на краката, за да стане шеф на банкирането на здравеопазването в „Голдман“. Често се бях шегувала с Питър, че двамата биха били съвършената двойка — тя е по-забавна, по-хубава и по-умна моя версия. А и двамата споделят много общи каузи.

Докато си разказваме набързо за нещата от живота и работата ни, двете с Клодия правим всичко възможно да изключим от разговора си случайните мъже, навъртащи се наоколо, в което ни улеснява и пристигането на Бен, съпруга й.

— А къде е Питър? — пита Бен, след като си разменяме прегръдки за поздрав.

— Работи. Няма да успее да дойде тази вечер — обяснявам аз, което всички намират за правдоподобно, тъй като това не е нещо необичайно. Но когато Джес влиза в ролята си на домакиня и ни приканва да се настаним около кръглата маса в центъра на отрупана с маслени картини трапезария, признавам на Клодия, че сме в конфликт.

— Искаш ли да ми разкажеш? — пита ме тя, когато сядаме.

— За какво да ти разкаже? — намесва се Джес.

— Нищо специално. Просто току-що й казах, че с Питър имаме малко недоразумение — отвръщам аз, благодарна за уискито, което жадно преглъщам. — Всъщност, мисля, че може би сме пред скъсване.

— Не думай! — възкликва Джес. — Какво става? О, мамка му, да не би да ти кръшка? Кажи ми, че не е така.

— Не е — успокоявам я аз и се сещам за всичките й пикантни истории с женени мъже от миналото й и никак не съм изненадана, че това е първата й теория за една раздяла. — Нищо подобно. Историята е много по-дълга.

— Разказвай — подканя ме Джес. — Ще ти олекне.

Усмихвам се при мисълта колко сме различни. Идеята за тайна между приятели й се вижда абсурдна. — Да не е онази кучка, бившата му жена? — стреля напосоки тя. — Пак ли си навира носа?

— Не точно — отвръщам аз.

— Проблем с Ейдън ли има? — опитва се да отгатне тя.

— Ще продължаваш ли да гадаеш, или ще й дадеш възможност да говори? — намесва се Клодия.

— Ние… наскоро изникнаха някои проблеми — започвам аз и мисълта за Кърби предизвиква тъпа болка в гърдите ми. — И мисля, че той се възползва от тези спорове, за да оправдае нежеланието си да направи следващата стъпка.

— Боже! Чакай. Спри се и престани да говориш със загадки — прекъсва ме Джес. — Какво става?

— Мисля, че той не иска да има друго дете — съобщавам аз.

— Но не си сигурна, нали? — пита Клодия, експерт по този въпрос, след като едва беше отървала раздялата си с Бен преди години. Странното бе, че при тях беше, тъкмо обратното — той искаше дете, а тя — не. Това се превърна в залог за връзката им, докато не осъзнаха, че искат да останат заедно. Вече имат тригодишна дъщеря Франсис, а Клодия е най-грижовната майка, която съм виждала.

— Ще се разберете — уверява ме Бен. Вглеждам се в лицето му и се успокоявам. Той има това въздействие. Той е от онези съпрузи и бащи, за които си представяш, че ще се омъжиш, когато си на осем, и с които вярваш, че ще живееш щастливо до края на дните си. Истински американски красавец, но не от сладникавия тип. Забавен, но с мярка. Умен и амбициозен, но със стабилни семейни ценности. Всъщност, след раждането на Франсис, той си взе две години отпуск по семейни причини от архитектурното бюро и пое изцяло грижите за нея. — Я ни виж с Клодия. Понякога просто е нужно време.

— Може би — въздъхвам. — Само че аз вече не разполагам с много.

Клодия завърта очи и ми казва да не ставам смешна, но й припомням, че на моята възраст тя вече беше бременна.

— Аз съм с две години по-голяма от теб — уточнява Джес. — И изобщо не изпадам в паника.

Внимавам да избягвам болната тема за Майкъл — последния й любим, тъй като раздялата им още е като рана за нея. Само й напомням, че си е замразила яйцеклетки и планира да използва сурогатна майка.

— Значи затова той не е тук тази вечер, така ли? — замислено ме пита Клодия. — Защото ти искаш бебе, а той не е сигурен? — Тонът й подсказва, че се досеща, че съм спестила важна част от историята. Ето това е една от причините да я харесвам толкова. Заради нейната прозорливост. Чува онова, което не казваш, както и онова, което казваш.

Колебая се. При мисълта за Кърби защитата ми рухва. Евтиният й, момичешки парфюм и непохватният й грим. Големите й уши и милата й, свенлива усмивка. Изненадващото й рап изпълнение в заседателната зала и удивлението й в „Гугенхайм“. Сещам се за последната ни прегръдка, преди да я настаня в таксито, и изведнъж усещам, че страшно ми липсва, но най-вече ми липсва всичко онова, което съм пропуснала като нейна майка. Осъзнавам, че приятелите ми ме наблюдават в очакване да им отговоря. Оставям чашата си и започвам.

— Добре. Отчасти това напрежение между Питър и мен е… заради брака. Искам да имам дете. Искам да бъда майка…

Клодия се пресяга и докосва ръката ми, докато аз си поемам дъх и се опитвам да продължа и се чудя дали го правя повече заради себе си, или за да отбележа точка пред Питър.

— Искам това най-вече, защото… ами… защото веднъж имах дете. Преди много време.

— Какво? Кога? — изкрещява Джес.

Не вдигам поглед от масата, но не се отказвам.

— Бях на осемнайсет. Преди да отида в колежа. Родих бебето и после… после го оставих.

— За осиновяване ли? — пита ме Джес.

— Е, не я оставих в кошница на стълбите пред църквата — усмихвам й се аз.

— За бога, Мариан — възкликва Клодия, и се сещам за сестра й, която си взе дете като приемен родител. Бен продължава да ме гледа втренчено, с искрено съчувствие.

— Да му се не види — изругава Джес и се пресяга през празното място, за да хване ръката ми.

— Тежка тема, а? — опитвам се да разведря настроението и в този момент пристига сервитьорката, за да ни рецитира репертоара си. Изслушваме я, след което Джес поръчва две бутилки тосканско червено вино и плато с любимите ни ордьоври.

— Но защо не си ни казала досега? — озадачена ме гледа Джес, която не може да проумее как е възможно да се потулва такава пикантна информация.

— Не съм казвала на никого — обяснявам аз. — Пазих тайната цели осемнайсет години. От всички, освен от майка ми. Не казах на баща си. Нито на бащата на детето. Никой не знаеше. До миналата събота, когато тя почука на вратата ми. Когато ме откри.

Чакам някой да ме попита нещо, но когато никой не го прави, дори Джес, продължавам да говоря и им разказвам за Кърби и изведнъж осъзнавам с известна паника, че не знам много за нея. Сещам се за забележката на Питър за музея и истински ме досрамява.

— Чакай, чакай. Не си казала дори на бащата на бебето? — Джес се насочва към най-важната част на историята. — Това е безумно. А аз винаги съм си мислела, че си пряма като Клодия.

Двете с Клодия не обръщаме внимание на думите й.

— И това е главната причина Питър да не е тук тази вечер. Той смята, че не съм се справила както трябва — обяснявам аз.

Масата тъне в мълчание.

— Разстройва ли ви фактът, че не съм ви казала? Всички твърдят, че не е така, в което и вярвам. Сервитьорката идва да ни сипе вино и всички замлъкваме.

Джес първа вдига чашата си.

— За тайните осиновявания! Всички се разсмиваме и клатим глави.

— Много пъти ми се е искало да го споделя с вас — уверявам ги аз и поглеждам първо към Клодия. — Когато ми разказа за сестра ти и осиновяването на Люк и когато ми съобщи, че си бременна с Франсис. — После се обръщам към Джес. — И всеки път, когато ти ми доверяваше един от твоите бисери — усмихвам се аз. — Просто бях решила преди много време да не казвам на никого. Исках да го оставя в миналото и да продължа напред.

— Какъв е главният проблем с Питър според теб? — намесва се Бен.

— Всъщност не знам — поклащам глава аз. — Изглежда, за него е въпрос на чест. Не може да приеме, че не съм споделила нещо толкова важно с него.

— Миличък, ти би ли се чувствал по този начин? — Клодия пита Бен.

— Трудно ми е да си представя, че… Като имам предвид твоята съпротива да имаш дете, на първо място — обяснява той.

— Е, представи си, че това е някаква друга тайна — подхващам аз. — Нещо, което е крила от теб.

— Като например че е участвала в тройка с жени? — предлага Бен.

— Не бъди гаден — упреква го Клодия. — Не се измъквай.

Бен се усмихва, отпива от виното си и придобива сериозно изражение.

— Искам да кажа, че бих проявил разбиране… Разбирам го. Да сложиш внезапно край е правилното решение, което може да вземе само силен човек. Но откровено казано, това би ме разстроило. Не би ме разгневило, а наранило.

— Наистина ли? — Усещам, че стомахът ми се присвива нервно. Щом Бен би имал проблем с това, значи всеки друг би го преживял трудно.

— Освен това малко бих се притеснил — клати глава той и продължава смръщил вежди: — Според мен тук изниква въпросът за доверието. Имам предвид, не ти ли се иска да вярваш, че той ти е казал всичко? Поне всичко значимо, което му се е случвало? Ами ако и той бе премълчал нещо толкова важно от своя страна?

Опитвам да си представя, че Робин му е втора съпруга, а не първа, например. Или нещо по-близко до темата — че има друго дете.

— Да. Може би щеше да ми е неприятно — признавам аз.

— Но също си мисля, че ако той не може да преодолее това, значи не те обича достатъчно — заключава Бен.

Поглеждам го и чакам да продължи.

— Това не е нещо непростимо. Всъщност няма непростими неща, ако истински обичаш някого — обяснява той и поглежда към Клодия.

— Ами Кърби? — пита Клодия. — Радваш ли се, че те намери.

— Да — кимам. — По-скоро да. Изпитвам облекчение, че е добре. Изглежда, е попаднала в добро семейство и здраво стъпва на земята.

— Но…? — подканя ме Джес.

— Но това определено усложнява живота ми. Не само заради Питър. Но и с всичко… Преди да се появи, си мислех, че аз взимам решението дали да кажа на някого за съществуването й. Сега трябва да мисля за нея. Дали иска да се запознае с дядо си? Тогава ще трябва да му кажа. Иска ли да бъде част от живота ми? Трябва да й покажа, че е добре дошла в него. И… — спирам и се чудя дали някога ще преодолея тази част от историята — И, както правилно се изрази Джес, може би ще трябва да кажа на бащата на детето — прошепвам със свито сърце. — Знам, че иска да го намери. Не ми го каза направо, но го чувствам.

— Ти искаш ли да го намериш? — поглежда ме очаквателно Бен.

— Не — твърдо отвръщам аз, въпреки първото ми намерение да подсладя историята. — През целия си живот досега се опитвах да се дистанцирам от тази грешка. От него. От онзи период. Последното нещо, което искам да направя, е да се върна и да изровя всичко това.

— Какво да изровиш? — тържествуваща пита Джес. — Чувствата си към него ли?

— Това не е телевизионен сериал, Джес — упреквам я аз.

— А би могло да стане.

— Млъквай — нареждам й аз и си мисля, че ако беше, Питър щеше да отпадне от сюжета, а Конрад, Кърби и аз бихме се събрали в щастливо трио.

— Ти млъквай — сопва ми се тя. — Млъквай и върви да го намериш. Ти и дъщеря ти трябва да го намерите. В стил „Телма и Луиз“! — Тя се ухилва и прави смешно движение с ръка около врата си, имитирайки ласо.

15.
Кърби

— Трябва да отидем — заявява Белинда по време на задължителния километър крос по физическо обучение. Има предвид на абитуриентския бал — следващата по-досадна тема от тази за колежа. И единствената, за която съм непреклонна. За хиляда и стотен път й обяснявам, че няма отида. В главата ми се въртят само Мариан и Конрад. Няколко дни по-рано бях говорила за това с господин Тъли и бях изцяло обсебена от идеята да открия и другия си родител.

— Стига, Кърби — упорства тя. — Отказвам да съм онова момиче, което ще си седи на дивана пред телевизора, заровило глава в купата с пуканки.

— Тогава не гледай телевизия и не яж пуканки — съветвам я аз, докато Джъстин Луиз ни изпреварва за втори път, дългата й руса опашка се вее като хвърчило, изпод неоново розовите й маратонки „Найк“ се вдига облаче прах, което ми напомня за Пиг Пен и Чарли Браун[1]. Колкото и да ми се струва безумно да се напъваш за постижения по физкултура, донякъде завиждам на глупавата, стара Джъстин и ми се иска да изляза и да задумкам барабаните така, както тя тича — гордо да го покажа на всички.

— Ако не отидем — хленчи Белинда, — ще съжаляваме до края на живота си.

— Боже, искрено се надявам, че няма да си мислим за този бал до края на живота си, Белинда. Нито за каквото и да е, свързано с гимназията — заявявам сухо.

Освен за случайна бременност, мисля си аз. А може би дори не и тогава.

— По дяволите. Схвана ми се кракът — забавя темпо тя и започва да куца, разтривайки мускула си.

Госпожа Трупър, преподавателката ни по физкултура, клати възмутено глава, когато я подминаваме на една права отсечка.

— Това е знаменателна церемония — настоява Белинда.

— Ти го казваш.

— Казват го всички.

— Освен мен.

— Кърби! Сериозно. Хората винаги ще те питат: „С кого беше на бала?“ и ние ще отговаряме: „Ъъъ, ами с никого. Защото бяхме пълни загубенячки“.

Обясних й, че не съм чувала да задават този въпрос на когото и да било, навършил двайсет години. Че нямам представа дали родителите ми са ходили на бал, макар че в главата ми се въртеше някаква странна история как майка ми и приятелката й си разменили кавалерите в последния момент.

— Обзалагам се, че Мариан е ходила — категорична е Белинда. — Обзалагам се, че е била кралица на бала.

— Не стигнахме до това. Изненада, шок — отвръщам аз, макар че не бих се учудила, ако Белинда се окажеше права. Имам предвид, че да накупуваш безумно скъпи дизайнерски дрехи на дъщерята, която току-що те е открила, е логична постъпка за бивша кралица на бал. Което е още една причина да не посмея да ги облека, дори да не ги покажа на Белинда и на сестра си.

— Стига, Кърби. Моля те. Направи го заради мен — умилква се Белинда, после се спира, за да завърже връзката на маратонките си и да си поеме дъх. — Може ли поне веднъж да не сме двете изпаднячки?

— Мисля, че ще бъдем още по-големи изпаднячки, ако се появим сами без кавалери, а не ако не отидем изобщо — срязвам я аз, докато наблюдавам как прави двойни възли на връзките си.

— Глупости. Ще изглеждаме секси, свободни жени. Жени, които нямат нужда от мъже — клати глава тя.

Разсмивам се и й казвам, че не познавам друго момиче, което да иска повече мъж от нея.

— Може и да имам гадже. Всъщност си падам по Джейк Махоуни — потвърждава тезата ми тя.

— Кой?

— Момчето, с което се запознах в мола.

Надавам стенание.

— Какво?

— В мола? Белинда, случайните запознанства в мола са за хужъри. — На жаргона на Сейнт Луис това е изразът за бял боклук, от онези с дългите, сплъстени коси.

— За твоя информация бяхме в „Галерия“. Мерехме слънчеви очила — обяснява тя. — Хужърите не пазаруват в „Галерия“.

— Докато ти и Джейк не отидохте там — усмихвам се аз.

— Добре. Говори каквото ти падне за най-добрата си приятелка на света. Но Джейк не е отрепка. Живее в Клейтън. Учи в „Чаминейд“. Играе лакрос. Догодина ще кандидатства в Уошингтън юнивърсити.

— Моля те, Белинда. Добре знаеш, че нито едно момче от „Чаминейд“ няма да си падне по момиче от „Дюбург“.

— О, Кърби. Той май наистина ме харесваше. Съвсем наистина.

— Добре. Тогава покани го на бала. Давай — подканям я аз, плувнала в пот на четвъртата ни обиколка.

— А ако ти решиш да дойдеш с нас, той има един приятел, Филип…

— Филип ли? Казва се Филип?

— Какво му е лошото на името Филип?

— Нищо. Ако си кралица или херцогиня, или нещо такова — пояснявам аз.

— Не можеш да съдиш за книгата по корицата. — Тя добре знае кой бутон да натисне.

— Виж, Белинда. Аз няма да ходя на бала. А още по-сигурно е, че няма да ходя с непознато момче. С Филип.

— Много е сладък, кълна се. Мога да го проверя във Фейсбук.

— Супер. Защото хората се изповядват във Фейсбук. Точно ти би трябвало да си наясно с това — намеквам аз за всичките измишльотини в статуса й за несъстояли се партита.

— Аз не лъжа. Просто разкрасявам истината. И добре се справям с фотошоп. — Тя се разсмива и добавя: — Защо не се запознаеш с него? И ако всичко мине добре…

— Не, благодаря — твърдо заявявам аз и в този момент госпожа Трупър надува свирката и ни посочва сред другите бегачи.

— Белинда! Кърби! Стига приказки, момичета! Хайде! Хайде! Размърдайте се!

Тя се обръща да погне някой друг и веднага забравям за нея, но все пак леко ускоряваме крачка и в мълчанието, което настъпва, се замислям за бала. Някъде дълбоко в себе си изпитвам искрица съжаление, че няма да отида, особено след като Шарлот възторжено ме информира предишната вечер, че Ноа я е поканил. Това беше съпроводено с шест-седем нахълтвания в стаята ми, за да ми показва роклите, които си е харесала в брошурата на „Мейсис“. Може би един-два пъти и аз се бях увличала по мечти за бала — красива рокля, готино момче, което идва да ме вземе от дома ми. Хиляди снимки с приятели на двора. Тайно вмъкнато шишенце алкохол в лимузината. Бавни танци в края на вечерта. Целувки под звездите. И всякакви подобни щуротии.

Просто това не е моят свят. А пък и разговорът с Белинда — дали да отидем двете, или с двойка надути дебили от друго училище, които сигурно само се чудят как да те вкарат в леглото, въобще не можеше да промени фактите за моя гимназиален живот. Този бал нито щеше да ме направи по-хубава и по-щастлива, нито щеше да заблуди някого, че съм хубава и щастлива. Може би дори щях да се почувствам още по-зле, защото имаше голяма вероятност Белинда да се натряска и да мърсува в някоя хотелска стая, а аз да я чакам на ъгъла със сутиен с подплънки, с изкуствен тен на петна и с някакво мекотело на име Филип. Не, благодаря.

Като прекосяваме финиша, госпожа Трупър изкрещява резултата ни, клатейки глава.

— Тринайсет минути, четирийсет и две секунди. Жалка работа, дами! Баба ми е по-бърза от вас.

Вдигам рамене и я гледам равнодушно, за да подчертая колко малко ме интересува. А това е единственото, в което наистина ме бива.

[1] Герой от американската карикатурна поредица „Фъстъци“. — Б.пр. ↑

16.
Мариан

В понеделник сутринта, още в първите минути на работния ден, Анджела Ривърс нахлува в кабинета ми така драматично, както вероятно не е играла никога в цялата си кариера, дори в сцената, когато открива, че приятелят й има любовна връзка с бившата си. За няколко секунди осъзнавам, че няма нищо случайно.

— Той я чука — тя произнася тези думи, разгръщайки пълния си актьорски потенциал от нещастно хлипане до маниакална ярост. Очите й са зачервени, кожата й е на петна, веднага забелязвам, че има драстична промяна във великолепната й, дълга червена коса — запазената й марка. Не само, че цветът е избледнял и силно напомня на оранжевото на Синди Лоупър, но като захлупва лице в дланите си, виждам, че на тила й липсва цял кичур, който тя (или някоя злонамерена фризьорка) е отскубнала. Трескаво започвам да търся подходящи думи да я успокоя и как да включа този епизод в сюжета.

Тя повтаря репликата си, а аз се чудя защо ли не мога да взема думите й насериозно. Дали не съм прекалено егоцентрична и ме вълнува само как този обрат в събитията (и в прическата й) би се отразил на сценария ми? Или просто ми се струва, че това е само представление. Забелязвам, че в тази скръбна тирада липсват сълзите.

— Кой кого чука? — повишавам тон аз. Хвърлям поглед към коридора с надеждата, че никой не ме е чул, за разлика от Анджела, която се надява тъкмо на обратното. След като две от асистентките надзъртат в стаята, а Анджела още се бави с отговора, ставам, заобикалям я и затварям вратата.

— Деймиън — изстрелва тя. — Трябваше да се досетя и да не се доверявам на човек, чието име е синоним на Сатана!

— Какво? — питам объркана аз.

— Деймиън Торн, не помниш ли? В „Поличбата“ — обяснява ми тя, сякаш съм някаква глупачка, щом веднага не правя връзка между името на актьора и франчайза на филма на ужасите от седемдесетте. — Не мога да работя с него.

Гледам я смаяна и се опитвам да осмисля мащаба на ситуацията. След Анджела Деймиън е втората ни най-важна находка, определен като „новото голямо откритие“ от холивудския блог „Хайп Машин“ и наскоро включен в класацията „50-те най-красиви“ на списание „Пийпъл“. С други думи, най-добре ще е да се разбере с него. А после си спомням какво каза Джинел в заседателната зала и се моля слуховете да не са верни, дано не чука третата ни най-важна актриса Кари Ингланд.

— Просто не мога да повярвам, че ме е лъгал — хленчи тя. — И то с нея. Знае колко ненавиждам Кари!

Точно така. Всички знаем колко мрази Кари, дори преди тази разправия, макар че никой не знае точно защо. Кари е една от най-милите, изпълнителни, сговорчиви актриси, с които някога съм работила — какво противоречие. А може би точно това предизвиква Анджела, фактът, че всички постоянно разправят колко е прекрасна Кари — вътрешно и външно. Може би дълбоко в себе си Анджела знае, че има предвид само половината равенство. А може би започва да осъзнава, че това вече има най-малко значение. Но едва ли.

Преди да схвана същността на тази драматична ситуация, Анджела поклаща глава, сключва ръце в скута си и изиграва достойна за Оскар и за поколенията многострадална сцена.

— Съжалявам, Мариан, но напускам.

— Не. Само се успокой — започвам аз, вече завладяна от паника.

Този съвет сякаш я разпалва още повече и тя става, мята съсипаната си коса на една страна и заявява:

— Няма да работя с тях. С нито един от тях. Напускам. Освен ако… — поглежда ме с безупречна преценка за точния момент, сякаш е в кадър. — Освен ако не ги уволниш.

— Да уволня Деймиън и Кари? — смайвам се аз.

— Да. И двамата — замисля се за секунда и додава: — Или поне нея.

Фиксира ме с поглед, предизвиква ме да направя каквото иска и тогава осъзнавам, че това е истинската причина за посещението й.

— Те имат договори — напомням й аз и пресмятам наум колко ще излезе да изплатим обезщетението на Кари и да й намерим заместничка.

Това е възможно, естествено, но въпросът е принципен. Би било абсурдно да се допусне една актриса с главна роля в сериала да изгони друга — това би се превърнало в прецедент, в знак, че Анджела е истинският директор на продукцията. Аз бих загубила напълно контрол и уважение.

— Просто не мога да го направя — заявявам аз.

— Е, тогава аз напускам — отсича тя и се обръща да си тръгне.

— Чакай. Чакай! Да повикаме Стандиш — предлагам аз. — Да бъдем разумни.

— Аз съм разумна — сопва се тя. — Нима реакцията ми към тази нелоялност е неразумна? Ти била ли си мамена някога?

— Не си спомням — отвръщам аз и за секунда ми дожалява за нея.

— Е, тогава няма как да знаеш как се чувствам.

— Но тази продукция ти гради кариера — хващам се аз за най-доброто, с което разполагам: егото. — Ти си изгряваща звезда. Номинирана си за Наградата на публиката. Всичко, което си градила досега, ще рухне, ако постъпиш така неразумно.

— Това не е неразумна стъпка — възмутено казва тя. — Така се чувствам. Просто съм вярна на себе си. Избирам сърцето пред славата.

— Но няма да се възприеме по този начин. Ще изглежда като приумици на една дива.

И си е точно така.

— Дива ли? Аз не съм дива. Тя е дивата.

Въздишам и си мисля, че може би трябва да се захвана да пиша романи, за да не давам шанс на такива персонажи.

— Да знаеш, че вината е твоя! — гледа ме злобно тя.

— Моя ли? — учудвам се аз.

— На сценаристите — уточнява, но размахва пръст към мен. — Вие ги натикахте заедно в леглото. Казах ти, че е лоша идея.

— Каза ми, че не състоятелно за героя на Деймиън. Не че това те притесняваше — уточних аз.

— И все пак — настоява тя, — предупредих те.

— Добре. Виж. Нека се обадим на Стандиш — повтарям аз, завъртам стола си и натискам бутона за бързо набиране. Когато той вдига, снишавам глас.

— Хм. Аз съм. Здрасти. Може ли да дойдеш тук, моля те?

— Точно сега ли? — промърморва той.

— Спешно е! — изкрещява Анджела през рамото ми.

— По дяволите. Това да не е Ривърс? — пита Питър. — Чух, че е в сградата.

— Ъх-м — отвръщам аз.

— Кажи ми, че нямаме случая Чарли Шийн?

— Хм, да. Би ли дошъл тук, моля те?

— Да. Идвам веднага — казва той със същата смесица от раздразнение и притеснение, каквато изпитвам и аз. И двамата усещаме как това шоу се пропуква, точно когато бъдещето му е под въпрос.

Затварям и поглеждам към Анджела.

— Идва — съобщавам аз.

— Как върви между вас, двамата? — подхвърля тя.

— Страхотно — лъжа аз и се чудя дали всички знаят, че имаме проблеми.

След минута Питър пристига със сексапилното си спокойствие и компетентност. Настанява се до Анджела и започва кротко да й обяснява притесненията си, а тя повтаря почти същата тирада за Кари, заедно с настояването си да бъде уволнена от продукцията.

Когато млъква, той намира точните думи да я утеши.

— Покажи, че си по-голямата личност — подканва я той. — Покажи им какъв професионалист си.

— Наистина съм професионалист — подсмърча тя.

— Знам — той кимва окуражително и после поглежда часовника си. — Извинете, дами. Но имам среща.

— Аз също трябва да тръгвам — уведомява ни Анджела. — Все пак, благодаря, господин Стандиш. Много, много ви благодаря. За мнението ви.

— Питър — подсказва й той със снизходителна усмивка, която, съдейки по кадифения й поглед, тя схваща по друг начин.

— Благодаря, Питър. Даде ми много материал за размисъл.

— Супер — отвръща той. — Ще се чуем, става ли?

Тя се усмихва, отмята накълцаната коса от лицето си и изгуква за последен път:

— Ще очаквам с нетърпение.

Когато затваря врата след себе си, завъртам очи.

— Невероятно.

— О, всичко е съвсем вероятно — свива вежди Питър. — Тя си е откачена, заблудена актриса. Всички са такива. А какъв беше този вид на Пипи Дългото чорапче? Какво се е случило?

— Не знам. Не стигнах до това.

— Ще се успокои — заявява той и клати глава.

— А ако не успее? — тревожа се аз. — Ще изпълним ли желанието й да освободим Кари?

— Ти сериозно ли? — смайва се Питър. — Да не искаш да загубиш влияние пред всички в продукцията? Включително пред останалите сценаристи, актьори и целия снимачен екип?

— Знам, знам — замислям се дали вече не съм загубила авторитета си пред него. — Просто питам.

— Не, по дяволите. Все пак да я държим под око. Внимателно следи ситуацията. Може да се обърне в наша полза. Гледай да включиш Анита в рекламата, за да имаме готовност. Освен това се обади на агента й от Си Ей Ей и го предупреди да я обуздаят, преди да ни е извъртяла някой номер.

— Да. Моето момиче Дженифър Перос от „Ас Уикли“ току-що ми изпрати съобщение — поглеждам аз към екрана.

— Истинска катастрофа — той поклаща глава и изпуква кокалчетата на ръцете си.

— Да — въздъхвам аз. — Така е. Питър ме поглежда през бюрото.

— Липсваш ми — казва той. — Но може би така е по-добре. Малко дистанциране.

Кимвам и се преструвам, че се съгласявам с него, а така ми се иска да му се хвърля на врата и да заровя лице в рамото му.

— И двамата имаме много неща да си изясняваме — продължава той. — В главите си.

Иска ми се да го попитам той какво точно има да изяснява. Чувствата си към мен, миналото ми или нашето бъдеще? Но се страхувам от отговора. Страхувам се, че ще ми каже, че всичко това е сложно, неизбежно свързано. Или просто би ме успокоил, както успокои нашата звезда.

Вечерта, когато се прибирам вкъщи, намирам пакет. Виждам, че е от Кърби. Адресът й от Сейнт Луис е написан спретнато в горния ляв ъгъл. Не мога да си представя какво може да съдържа, но сърцето ми се свива, когато прерязвам връвчицата и вътре откривам всички дрехи, които й купих, все още с етикетите. Обувките са недокоснати, стоят внимателно прибрани в твърдата тъмносиня кутия на „Прада“. Най-отдолу намирам бележка, написана с толкова ситни букви, че се налага да си взема очилата за четене.

Скъпа Мариан,

Благодаря още веднъж, че ми позволи да остана в дома ти, когато дойдох в Ню Йорк, както и за самолетния билет, който ми купи. Беше много мило от твоя страна. Беше мило и това, че ме заведе на работното си място. Беше забавно и с нетърпение очаквам да гледам новия сезон на сериала. (Особено Шаба. Ха!) Както виждаш, връщам дрехите, които ми купи. Наистина оценявам жеста ти и всичко останало, но не е редно да ги задържа. Прекалено скъп подарък са, а освен това не са съвсем в моя стил. Надявам се, ще ме разбереш. Още веднъж благодаря за всичко.

Поздрави,

Кърби К. Роуз

Прочитам я отново и забелязвам, че не споменава нищо за Конрад. Нито че се радва, че сме се срещнали. С нищо не подсказва, че сме нещо друго, освен познати. Сгъвам листа и го слагам в най-горното чекмедже на скрина си при снимката на Конрад и осъзнавам, че това е всичко, което имам от нея. Сърцето ми се изпълва със срам, че знам толкова малко за нея. Че не я снимах нито веднъж, докато беше тук. Че изобщо реших, че е добра идея да й купя такива подаръци, още преди да й кажа истината. Питър е прав — тайните и лъжите са всъщност едно и също нещо. В много отношения моят живот е една голяма, гигантска лъжа.

Тогава, преди да имам време да размисля, вдигам телефона и й се обаждам и се надявам, че ще вдигне.

Така и става. Звучи изненадано, което само затвърждава вината ми.

— Здрасти, Кърби — започвам аз. — Обажда се Мариан.

— Знам — отвръща тя. — Здрасти.

— Получих пратката — продължавам аз.

— Да. Дано не ти се струва грубо. Наистина оценявам жеста и всичко… просто аз…

Едва сдържам сълзите си.

— Кърби. Не. Разбира се. Но съжалявам.

— Съжаляваш? За какво? — усещам, че това е по-скоро проверка, отколкото въпрос.

— Че те водих по магазините. Когато имахме толкова по-важни неща да правим. Да говорим. Откровено казано, и аз не знам какво ми стана. Аз просто… опитвах се да намеря утеха в нещо — въздъхвам аз и се чудя какво ли говори за мен фактът, че търся утеха в „Барнис“. — Това наистина беше лоша идея.

— Да — чувам тихия й глас и долавям, че току-що съм казала онова, което трябва. Най-сетне.

— Бях толкова… ужасена — признавам аз.

— Знам. Аз също.

— И все още съм — добавям аз, завладяна от облекчение, не само защото й казах истината за случилото се, но и защото бях откровена за чувствата си. Донякъде това е дори още по-голяма стъпка. В известен смисъл, това, изглежда, е нашият първи момент на истинско откровение.

Замълчаваме за няколко секунди, после тя се покашля и казва:

— И… оттук накъде?

— Не знам — промълвих аз. — Но се надявам, че можем да го решим заедно.

— Да — съгласява се тя. — Аз също.

17.
Кърби

— Ще ти призная нещо — изчуруликва Белинда, докато си оправя бретона и си освежава червилото в огледалото за задно виждане. Току-що сме спрели на паркинга пред „Тиволи“, любимия ми киносалон в града. — Само не ме мрази.

Вдигам вежди, а тя продължава да се конти и си пръсва парфюм в свивките на ръката и на тила си.

— Искаш ли? — тя ми подава малкото шишенце „Глам Принсес“ на Вера Уанг, което държи в колата. Има си друго в училищното гардеробче и още едно в стаята си.

— Не, благодаря — отвръщам аз. — Така съм си добре. Какво има, Бел?

— Амиии. Взех, че поканих Джейк и Филип да дойдат с нас. И ето ги там! — писука тя и въодушевено посочва към двете момчета, които в този момент излизат от колата си.

— О, не. Не може да бъде — изстенвам аз и осъзнавам защо толкова настояваше да си сложа грим и се опита (неуспешно) да ме накара да облека една от нейните разголени летни рокли.

— Стига де! Виж ги само, Кърби. Не са ли страхотни! Само какви тела — личи си, че играят лакрос!

Присвивам очи и ги оглеждам. Само единият от тях прилича на атлет с широките си рамене и наперена походка. Другият е по-дребен, дори хилав и азиатец. Но независимо какви са, не искам да разговарям с нито един от тях. Скръствам ръце, поклащам глава и й казвам да ме откара вкъщи.

Белинда ми хвърля свиреп поглед, мушва ме с пръст в рамото и заявява:

— Изчезвай от колата, Кърби. Веднага. Идваш на тази среща, все едно дали искаш, или не.

В продължение на трийсетина секунди не помръдвам. Момчетата изчезват във входа на киното. Белинда се изпотява, после хленчи, после ме умолява. Поглеждам я с изпепеляващ поглед, тряскам вратата на колата, повличам се зад нея и й обещавам, че ще съжалява и че тази вечер ще бъде пълна катастрофа.

— Моля те, отпусни се малко, гледай позитивно — чурулика тя, докато се поглежда за последен път в огледалото, преди да стигнем касата.

— Джееейк! — провиква се тя, когато той и приятелят му се обръщат към нас. Тя се приближава към него с танцова стъпка, после се надига на пръсти и го целува по бузата. Не мога да не й призная, че го изигра страхотно. И все пак.

— Здрасти, Белинда! — поздравява я той и му хвърлям бърз поглед. Джейк е висок, мускулест, рус и хубав и не може да остане незабелязан. Явно добре го осъзнава. Издокарал се е с плътно прилепнала по тялото тениска, шапка с надпис „Чаминейд лакрос“ и очила „Рей Бан“ с огледални стъкла, а това не ми вдъхва никакво доверие.

Най-накрая, когато сваля очилата си след прегръдката с Белинда, която се постара да притисне гърди в тялото му, забелязвам мимолетен мръснишки, самодоволен блясък в погледа му, който приятелката ми умее да предизвиква в момчетата. Това е същият онзи „уредих се със свирка на паркинга на Тако Бел“ поглед на Ричи Хейуърт от миналото лято след краткото им усамотение на задната седалка на аудито на майка му. Изведнъж не ми се вярва, че Белинда се среща с него за първи път след запознанството им в мола, пък и не за първи път ми разправя измишльотини за момчетата, с които „се среща“. Изглежда ми странно. Понякога имам чувството, че преувеличава сексуалните си трепети, а в следващия миг усещам, че крие нещо от мен. Което ме кара да си мисля, че самата тя не е сигурна дали се гордее, или се срамува от авантюрите си.

Поне този Джейк демонстрира известно възпитание, което качва нивото от предишните й. Бърза да ме представи на приятеля си и ме изненадва, че помни името ми и не се налага Белинда да му подсказва.

Филип кимва и ми се усмихва заговорнически. Изведнъж имам усещането, че той гледа с насмешка на тази среща и че, също като мен, е докаран там отнемай къде, но не е толкова бесен, колкото мен. В този момент решавам, че всъщност е много приятен с матовата си кожа и въздългата си лъскава черна коса.

— Разбрах, че не обичаш филми с кръв и насилие — поглежда ме той с иронична усмивка.

— Така е. Не си падам по демонстративното насилие — отвръщам аз и не успявам да прикрия киселото си настроение.

— Е, и аз наложих вето върху демонстративния секс — вдига вежди Филип и се обръща да погледне отдадените на милувки Джейк и Белинда. — Но явно не са го запомнили.

Разсмивам се и решавам да му дам шанс, по-скоро да дам шанс на вечерта. Тръгваме след Джейк и Белинда и четиримата влизаме в киносалона. След като проверяват билетите ни и ги скъсват на половина, Белинда взима парченцата от Джейк и ги пъхва в задния джоб на опънатите си бели джинси. Хвърля ми поглед през рамо и ми смигва, сякаш ми казва: „Само да мине балът и всичко това ще е само спомен.“

— Какво ще гледаме? — пита Белинда и поглежда към Филип.

— Някакъв бразилски филм — отговаря той.

— Надявам се, дами, че сте добре с испанския — гръмко се изхилва Джейк.

— Португалски, пич — поправя го Филип. — А и е със субтитри, тъпчо.

Усмихвам се и пиша още една точка на Филип.

— Субтитри? — мръщи се Белинда.

Джейк поклаща глава, обръща се и плясва Филип по рамото с такава сила, че той едва запазва равновесие.

— Иха, Кърби. Момчето се опитва да се прави на умник, за да те впечатли.

— Аз съм си умник — заявява ухилено Филип. — Опитвам се да ти помогна ти да изглеждаш по-умен. Ама на теб явно хич не ти пука.

— Зарежи, пич — Джейк прекратява спора. — Някой иска ли пуканки?

Отказвам му и благодаря, но Белинда приема с удоволствие, което знам, че го прави само защото иска закачките да започнат веднага. Известни са ми всичките й номера. Когато тя и Джейк се нареждат на опашката на щанда, Филип ме поглежда внимателно, усмихва ми се и ме пита:

— Сигурна ли си, че не искаш нищо?

— Благодаря, не — поклащам глава. В опит да завържа разговор подхвърлям: — Значи и теб те излъгаха да дойдеш?

— Не, донякъде беше и по мое желание — смее се той. — Джейк ми показа твоя снимка… Така се съгласих.

Усещам, че пламвам, защото комплиментът ми звучи искрено.

— Но съжалявам, че ти не си тук по свой избор — додава той.

— Не. Не исках да кажа това — оправдавам се аз, припомняйки си какво ми прочете Белинда веднъж от едно списание. — Момчетата също имат чувства.

— Ти в кой клас си? — питам аз, за да поддържам разговора.

— Последен. Ти също, нали?

Кимвам и той ми задава следващия неизбежен въпрос за колежа, който съм избрала.

— Не съм решила още — промърморвам аз.

— Изглежда, не бързаш много, а? — смее се той. — Към кои си се насочила?

— Мисури — отсичам аз. — Или нищо. Сигурно ще остана с нищо.

Вместо веднага да ме зачеркне като потенциален провал, той се вглежда в мен с любопитство.

— И защо така?

— Не знам — свивам рамене аз. — Идеята да постъпя в колеж с половината от випуска от гимназията не ми допада.

— Напълно те разбирам — поклаща глава той и после ме пита защо не пробвам някъде извън щата.

— Заради парите — откровено признавам аз. — Родителите ми не могат да си го позволят. А аз не съм от онези, които ще седнат да се борят за стипендия.

Той кимва и не долавям укор. На свой ред го питам той къде ще продължи.

— В Бръшляновата лига?

— Аз съм половин кореец — разсмива се той. — Оценките ми по математика са пълен провал. Не свиря на чело, не играя шах.

— Нямах предвид това — притеснено смотолевям аз и осъзнавам, че съм го вкарала в стереотипа. Всъщност се подведох по факта, че учи в „Чаминейд“ и гледа различни филми.

— Шегувам се — и той ми хвърля поглед, с който ми показва, че не се е засегнал. — Ще продължа в Колорадо.

— Супер — възкликвам аз.

— Да. Аз съм от Денвър. Преместихме се тук преди шест години заради работата на баща ми. Той е инженер в „Боинг“.

— Значи там ти харесва повече?

— Да. Страхотно е. Обичам водата и планините и просто да съм сред природата.

— А това лято? — чудя се дали си е намерил работа, или пък е едно от онези разглезени момчета от Клейтън, които по цяло лято се мотаят по клубовете и правят купони в луксозните вили на родителите си на езерото в планината Озарк.

— Отивам в Аляска — обявява той и лицето му грейва. — Приет съм като стажант по студентските програми на ЮНАВКО[1]. В обсерватория „Плейт Баундари“.

Питам го какво е това и той ми обяснява, че е организацията, която поставя джипиес станциите за проследяване на деформациите на Тихия океан и Северноамериканската тектонична плоча.

— Супер — повтарям аз, прекалено объркана от отговора му, за да задавам допълнителни въпроси.

— Да. И аз съм супер мотивиран. Мой приятел беше миналата година и каза, че пада доста работа. Използват апаратури, обикалят с хеликоптери и мъкнат тежко оборудване. — Той издува несъществуващия си бицепс и продължава: — Трябва да се напомпам малко за гаджетата в колежа, нали така?

— Тогава защо просто не станеш хамалин? Няма ли да ти е по-лесно?

Той се смее.

— Шегувам се. Това звучи направо страхотно.

— Да. Въпреки тежката работа, която се очертава, ще мога да пътувам и до отдалечени кътчета в Аляска и да науча повече за геологията и геофизиката. — Той ми се усмихва свенливо и добавя: — Чух, че е дяволски красиво.

Поглеждам го и изпитвам същото усещане в гърдите си, каквото долових на разходката по Пето авеню, в „Гугенхайм“ и в заседателната зала на сценаристите. Усещането, че знам толкова малко за света. И може би съвсем мъничко вълнение, че животът предлага интересни възможности.

След секунди отново сме с Джейк и Белинда, която е понесла огромна кутия пуканки, плик с ягодови бонбони „Туизлърс“ и кока-коли, толкова големи, че в тях като нищо може да се удави катерица. Белинда явно се е вслушала в съвета: „Момчетата не харесват момичета, които ядат само салати.“

Влизаме в почти празния киносалон. Филип води колоната нагоре по стълбите и избира да седнем на първия ред на балкона. Сядам до него, Белинда до мен, Джейк от другата й страна. Ние продължаваме да обсъждаме пътуването му до Аляска и междувременно дочувам част от разговора на Белинда и Джейк за достойнствата на разни сладкиши, продавани в киното, и осъзнавам, че до този момент нашата неофициална среща върви далеч по-приятно от тяхната — планираната.

— Ами ти? — пита ме Филип. — Имаш ли вече някакви планове за лятото?

— Ще си стоя в Луис. Ще работя в „Шнъкс“ — обяснявам аз и ми се приисква да можех да разкажа нещо по-интересно и тогава се сещам, че имам какво да предложа. — Тъкмо се върнах от Ню Йорк и наистина беше приятно.

— Супер. Какво прави там? — Той ме наблюдава така внимателно, че усещам странен гъдел в стомаха си.

— Бях на гости на рождената си майка — отвръщам аз.

— Рождената ти майка?

— Да. Аз съм осиновена — пояснявам аз и осъзнавам, че използвам историята, за да се докарам по-интересна.

— О! Я виж ти — кима усмихнат той.

— Да. Току-що я открих. Обадих се в агенцията. Получих адреса й и заминах за Ню Йорк. За Манхатън — продължавам аз и усещам, че лицемерно се фукам с моята блестяща майка, след като й бях върнала скъпите дрехи, които ми купи. И въпреки това фактът си е факт — тя ми е рождена майка. И я намерих съвсем сама. И дори само тази част от разказа ми ме прави да изглеждам страшно интересна.

Естествено, Филип ме гледа с отворена уста, зейнал в усмивка от учудване, явно впечатлен. Точно така ме беше гледал и господин Тъли, но когато идва от страна на мой връстник, е съвсем различно, особено в затъмнен киносалон на среща — истинска, фалшива, сляпа или каквато и да е.

— Това е невероятно — заявява той.

— Да — казвам аз. — Тя е продуцент в телевизията.

Белинда дочува разговора ни, навежда се през мен и изсипва пуканки в скута ми.

— Майка й е страшно известна — информира тя Филип. — Знаеш ли сериала „Саут Секънд стрийт“?

— Чувал съм за него — кимва Филип.

— Той е на майка й! — обявява Белинда. Непоклатимата лоялност и възторг на Белинда ме разнежват. А може би и малко заради това, че ме накара да дойда тази вечер.

След няколко минути, когато светлините напълно угасват, рекламите приключват и филмът започва, Филип изважда очила с тъмни рамки от предния си джоб.

— Нищо не виждам — обяснява ми той, докато ги слага, и ми хвърля небрежна усмивка. Решавам, че му отиват.

— Е? — прошепва той. — Как ти се струва засега?

— Филмът ли? — питам аз.

— Не. Срещата — чувам тихия му смях.

— Засега — отвръщам аз и пак усещам онзи гъдел в стомаха си — мисля, че върви доста добре.

[1] ЮНАВКО — американски университетски консорциум с идеална цел за геодезически проучвания. — Б.пр. ↑

18.
Мариан

— Охоо! Значи си жива! — възкликва майка ми, когато най-сетне ме открива в офиса. — Тъкмо се канех да пращам моите хора да се обаждат на твоите…

— Много смешно — заявявам аз и я включвам на микрофон, за да опъна скования си гръб и рамена.

— Но няма да се получи. Защото аз нямам хора — смее се тя.

— Ха. Как да нямаш — промърморвам аз, имайки предвид градинаря й, техника по поддръжката, момчето, което се грижи за басейна, другия, който се грижи за кучето и дългогодишната й икономка Марта.

— А ти как си, миличка? Тревожех се за теб — казва майка ми.

— Добре съм — отвръщам аз и вдигам слушалката. Разказвам й за работата си и за драмата с Анджела и по-точно, че обяви „дзен усамотение за неопределено време“ в Уругвай, за да „си събере мислите и да превъзмогне изневярата“, два дни преди един таблоид да публикува снимки, които са много далеч от духовно бягство. Някои от тях са правени около огън на плажа в луксозния курорт Естанция Вик, където Анджела, топлес, явно се сближава с известен бразилки футболист, известен в Южна Америка и голяма част от света с любовниците си, алкохола и с многобройните жълти картони.

— И това ли е всичко? — учудва се тя. — Нещо за себе си няма ли да кажеш?

Цялата се напрягам. В главата ми нахлуват мисли за Кърби, за отношенията ми с Питър и най-вече за Конрад.

— Не знам, мамо — въздъхвам аз. — Всъщност положението не е много добре.

— Какво става? — разтревожено пита тя. След като запазвам мълчание за известно време, продължава: — Мариан? Искаш ли да взема самолета и да вечеряме заедно? И без това имам да пазарувам. Или пък да отидем на някое представление — предлага тя. — Баща ти също има нужда малко да се откъсне.

— Не. Не води татко — неволно изстрелвам аз и се издавам.

— Миличка, да не би… да е от случилото се? — досеща се тя.

По този начин говорим за Кърби в редките случаи, когато подхващаме тази тема — със завоалирани намеци, сякаш всяка от нас иска да предпази другата от още болка. Сещам се за обвиненията на Питър, че искам всичко да е съвършено и подредено, и внезапно осъзнавам истината в упрека му и точно откъде съм го научила.

— Да — засрамена прошепвам аз, че цели три седмици не бях споделила с майка си, че дъщеря ми се появи.

— Още сега ще проверя какви полети има и довечера пристигам — заявява тя без допълнителни въпроси.

— Благодаря, мамо — отронвам аз и затварям телефона с чувството, че отново сме в онова горещо лято. И за пореден път имам огромна нужда от майка си.

По-късно същата вечер, малко след като самолетът на майка ми кацна на „Ла Гуардиа“, на улицата пред дома си се натъквам на Питър, седнал в една лимузина. Той ме мярва с крайчеца на окото си и бързо се подава през прозореца и ми помахва.

Правя усилие да не тръгна към него, махвам му на свой ред и тръгвам в другата посока.

Чувам го, че ме вика, обръщам се и му хвърлям възможно най-равнодушен поглед, после правя няколко стъпки към него.

— Здрасти — поздравява ме той.

— Здравей — отвръщам аз.

— Изглежда ще вали — той поглежда към надвисналото мрачно небе.

— Да. Тъкмо ще охлади малко страстите — и в същото време си мисля докъде стигнахме. Да си говорим общи приказки за времето.

— Прибираш ли се? — пита ме той.

— Не. Отивам на вечеря — отговарям аз.

— Имаш среща? Вече? — той повдига вежди. — Да. С майка ми.

— О, поздрави я от мен. — Той й е голям почитател и лицето му грейва.

— Непременно — кимвам, без да откъсвам поглед от смарагдовата му вратовръзка в тон с кърпичката му, и не мога да се сдържа да не попитам: — А ти накъде?

— Към летището — обяснява той. — В девет има полет до Ел Ей.

— По работа или за удоволствие? — питам аз и внимавам да не прекалявам със сарказма.

— Стига де. Какво си мислиш?

Вдигам рамене, сякаш да кажа, че нямам представа какво се случва в живота му. Като нищо можеше да се е запътил към Западния бряг на среща с някоя загубена актриса. Може да му е омръзнало от моята драма и да е решил да се отпусне, например с двайсет и пет годишна красавица, която не иска да има деца. И най-вече, която няма дете. Завладява ме неоснователна ревност, съчетана с тъга, гняв и горчиво разочарование.

— Не. Нямам време за удоволствия напоследък. Тръгнал съм да прегледаме пилотните снимки и монтажа — обяснява ми той.

— Е, отървахме ли кожата? — вторачвам се напрегнато в него аз.

— О, да — след кратко объркване отвръща той. — Мислех, че имаш предвид нас, двамата. А ти говориш за сериала?

— Да. Отървахме ли се?

Задавам въпроса, макар че не съм особено притеснена за монтажа. Той безпомощно свива рамене, сякаш работи в деловодството, а не управлява цялата телевизионна мрежа и казва:

— Знаем ли какво става с Ривърс?

— Не — аз едва се сдържам да не му отговоря, че вече изобщо не знам какво става. — Защо? На нея ли се крепи сериалът?

Той прави гримаса и изведнъж ме завладява паника, че не само личният ми живот, но и сериалът и цялата ми кариера може би са в опасност. Че може би не става дума просто за промени в сюжета и репликите.

— Ама ти сериозно ли ме питаш? — учудвам се аз.

— Рекламодателите не харесват случващото се.

Отчаяние стисва гърлото ми, но се опитвам да запазя спокойствие и пледирам за най-добрия си проект пред шефа си.

— Работим с цял екип. Все още имаме Деймиън и Кари, а те имат милиони почитатели в Туитър. След като историята се разчу, са станали два пъти повече. Дори три пъти, обзалагам се.

— Мариан. Успокой се.

— Не, Питър. Не мога да се успокоя. Не и докато не чуя от теб, че сме в безопасност. Имам предвид, че най-вече ти трябва да вярваш… че ще бъдем добре. Дори без нея. Щом „Офисът“ може да остане в ефир без Карел, значи и ние можем да оцелеем без някаква си третокласна психарка.

— Няма да оправиш нещата, като наричаш водещата си актриса…

— Тук не става дума за актьорите, Питър. Тъкмо в това е проблемът. А за сценария.

Той се усмихва и за секунда си помислям, че ми се подиграва, но после осъзнавам, че в погледа му има умиление. Гледа ме както някога — възхищава се на моята упоритост. Осъзнавам, че от дълго време не ме е наричал „шампион“.

— Дръж ни в течение, Питър. Убеди хората си, че можем да удържим аудиторията. Знам, че ще го направим. Ти също го знаеш, нали?

Преди да успее да отговори, небето сякаш се разтвори и по улицата взе да се лее истински порой. Имам късмет, че стрехата на сградата ме предпазва донякъде, но изругавам под носа си, защото се сещам, че нямам чадър и ще бъде практически невъзможно да хвана такси. Особено в този час на деня. Питър ме поглежда със съчувствие, отмества се и потупва мястото до себе си.

— Хайде. Качвай се. Ще те закарам.

Колебая се известно време и правя всичко възможно да му устоя.

— Ще закъснееш за полета си — подсещам го аз.

— Къде ще вечеряте?

— В „Модърн“. Не ти е на път.

— Ще се отклоня само с четири пресечки — настоява той. — Хайде. Не се инати. Качвай се.

Качвам се и затварям вратата. Кръстосвам крака и се сгушвам до прозореца, възможно по-далеч от него.

— Ще оставим дамата на Петдесет и трета между Пета и Шеста — казва той на шофьора, докато дъждът барабани по покрива на колата. Единственият звук, който нарушава настъпилото мълчание, е движението на чистачките. Най-после той се покашля и докосва ръката ми по-скоро като брат или близък приятел, дори като бивш приятел.

— Ще направя всичко възможно — заявява той.

— Е, тогава, мисля, че не трябва да се тревожим — отсичам аз. — В крайна сметка, ти си шефът на мрежата. И като такъв не се съмнявам, че ще видиш картината в едър план.

Отново потъваме в мълчание. Въпреки натоварения трафик пристигаме в ресторанта по-скоро, отколкото бих искала.

— Благодаря за транспорта — троснато казвам аз. — И за разговора. Оценявам искреността ти.

— Недей така — умолява ме той.

— Какво? — сопвам се аз.

Изчаквам го да ми отговори, но вместо това той поклаща глава и извръща поглед, сякаш знае, че няма да спаси сериала ми или отношенията ни. А може би и двете.

— Довиждане засега — най-после произнася той. — Ще ти се обадя в секундата, в която науча нещо.

— Хубаво — съгласявам се аз. После слизам от колата, тряскам вратата и побягвам през дъжда към срещата с майка си.

Когато стигам до дългия покрит навес над входа на ресторанта, отдалеч зървам майка си в червения й шлифер, а до краката й куфарче на колела „Гояр“, за което бе толкова горда преди време, че си го е „клъвнала“ от иБей.

— Съвършено точна — втурва се тя към мен. Прегръщаме се за минутка повече от обичайно, после ме целува по бузата и се вглежда изпитателно в очите ми.

— Толкова ми е хубаво да те видя, миличка.

— И на мен — отвръщам й аз с облекчение, че вече знае за какво става дума.

— Изглеждаш добре — констатира тя с присъщата си тактичност. — И то много добре. Май си променила нещо в косата си?

— Изсветлих я малко — дръпвам един кичур за демонстрация. — Нали знаеш, идва лято.

Тя се усмихва и казва, че също има нужда да направи нещо със своята, може би докато е тук.

— Кога летиш обратно? — интересувам се аз.

— О, не знам. Просто кликнах нещо на компютъра. Като че ли беше петък следобед… ще трябва да проверя.

— Ще се опитам да ти запиша час при Дейна — предлагам й аз, имайки предвид дългогодишната си стилистка при Луис Ликари.

— Това ще е чудесно — съгласява се тя, докато влизаме в ресторанта. Подаваме палтата си и чантата на майка ми на тъмнокосата управителка, която сполучливо би заместила Анджела Ривърс.

После без типичната за по-малки заведения суетня безмълвно ни отвеждат до тясна, но с висок таван с гредоред изискана зала в бяло, любимата на Питър, с изглед към градината със статуите. Идва ми наум, че това ще е друг проблем в живота ми без него — няма да мога да резервирам най-хубавите маси в най-хубавите ресторанти с кратко предизвестие.

След като се настаняваме, майка ми оглежда обстановката, после надниква през прозореца към градината и зяпва от възхищение.

— Великолепно място. Направо възхитително… Дали не го е правил същият човек, построил Юниън Скуеър Кефей и Гремърси Таверн? — пита ме тя, винаги добре осведомена за най-хубавите хотели и ресторанти в Манхатън (а също и в Париж, Лондон и Ел Ей).

— Да. Дани Майер — кимвам аз. — Той е направил и „Илевън Медисън“, както и „Шейк Шак“.

— А готвачът? — продължава проучването си тя и се заглежда в огромния, приказен букет, аранжиран с екзотични розови и лилави цветя в центъра на помещението.

— Габриел Кройтер. Класическа школа. От Елзас е. Работеше в „Риц“ на Сентрал Парк Саут. А сладкарят е Марк Омон — бързам да добавя аз, защото и майка ми, и Питър са кулинарни сноби в еднаква степен и едва ли някога бих запомнила всичко това, ако не беше неговият специален интерес.

Залавяме се с менютата. Смълчани, разглеждаме предястията, листа за деня. За майка ми изборът на храна е свещенодействие. Накрая си поръчваме бутилка совиньон блан от Сонома и почти еднакви ястия — супа от аспержи, стриди и треска, която тя в последния момент заменя с омар. За десерт се спираме на сладкиш със сирене Вашрен, ягоди и ревен.

Докато чакаме да донесат виното, продължавам с разказа си за Анджела и последния ми разговор с Питър само за да отложа по-важната тема. Както винаги, тя е лоялна до крайност и казва само хубави неща за сериала — колко е силен сценарият, колко малко се нуждаем от Анджела и че от телевизията трябва да са обезумели, ако ни зачеркнат.

— Просто сте прекалено добри — заключава тя.

— Благодаря, мамо. За съжаление, постоянно се случва най-хубавите сериали да отпаднат от програмата.

— Такава е реалността — казва тя една от любимите си фрази, някои повече от десетгодишни. — А блудкавите постоянно се въртят. Боже, как би ми се искало повече хора да имат добър вкус.

Усмихвам се при мисълта, че тези думи са израз на главното й недоволство от живота. В този момент сервитьорът донася виното, отваря го и ми дава да го опитам — функция, която обикновено се падаше на Питър. Завъртам течността в чашата, отпивам малка глътка, усмихвам се и кимвам. Наблюдавам с удивление сръчността на сервитьора, който налива еднакво до милиметър количество вино в чашите ни.

Майка ми вдига чашата си за тост, когато отново оставаме сами.

— Да пием за майките и дъщерите.

Овладявам треперещата си ръка и чукваме чаши. Отпиваме и ги поставяме на масата в пълен синхрон.

— И така — започвам аз, защото повече не мога да отлагам темата. — Предполагам, разбираш какво става?

— Досещам се.

— Тя ме откри.

— Мили боже! — възкликва майка ми с драматично изражение. — Разкажи ми всичко.

Започвам с разказ за вечерта с Питър и разговора ни за женитба, почукването на вратата ми през нощта и накрая стигам до пристигането ми в този ресторант.

— Тя е прекрасна — прошепвам аз и все си мисля за писмото й, за дрехите и за това колко е истинска. — И мисля, че бихме могли да изградим добри отношения. Не съм сигурна точно какви, но когато разговаряхме… ми беше приятно.

Очаквам да каже нещо, каквото и да е, нещо за собствената й плът и кръв. Вместо това тя ме предупреждава:

— Само внимавай.

— В какъв смисъл да внимавам? — наежвам се аз от първата й реакция. Въпреки това дълбоко в себе си знаех, че не мога да я упреквам, защото самата аз бях твърде предпазлива през цялото гостуване на Кърби.

— Внимавай да не отваряш врати, които всъщност не искаш да отваряш. Питър може да проявява разбиране на теория, но дали наистина е готов да приеме такива усложнения? Ти положи много усилия, за да изградиш този живот. Наистина много.

Знам, че тя по-скоро има предвид Конрад, отколкото Кърби, и не мога да не се съглася, че неговото появяване би объркало всичко. Все пак се зачудих какво ли стои зад израза „този живот“, дали усилената работа, която ме доведе дотук, или заблудите, с които се ограждах.

По-късно вечерта седя в стаята за гости, където спа Кърби, и наблюдавам майка си, която разопакова багажа си. Носи малко вещи, може би защото не й е стигнало времето да се подготви по-добре. След като поставя обичайните си трикотажни ансамбли на „Сейнт Джон“ на закачалки в гардероба, изважда от чантата си дълга рокля с флорални мотиви, която бих могла да опиша единствено като хавайска роба.

— Какво мислиш за това? — поглежда ме тя и я поставя пред себе си.

— Не е лоша, но не е в твой стил. Изобщо — признавам аз със съответното неодобрително изражение.

— Вярваш или не, много ми харесва — разсмива се тя. — Баща ти ми я купи.

— И откога татко ти купува дрехи? — учудвам се аз. — Аз не бих се осмелила да си помисля за тази.

— Отскоро. Опитва се да бъде романтичен. Прави ми подаръци без поводи. Просто иска да е мил.

Усмихвам се и си спомням баретата от Питър, после я питам защо ли татко толкова се старае.

— Имахме сериозна криза — най-неочаквано изтърсва майка ми.

— Кога? — Това е нещо ново за мен. Родителите ми сякаш винаги са се разбирали добре и в детството си съм запомнила едва няколко редки спречквания помежду им.

— О, не знам точно. От време на време. По незначителни поводи. И по някои по-съществени… Но това е нормално в едни отношения. Редуват се всякакви периоди. Може би вие, двамата, с Питър трябва да потърсите професионална консултация. Вероятно това ще ви помогне да си възвърнете доверието един към друг. Всичко е въпрос на отношение… и комуникация.

— Значи си съгласна, че трябва да кажем на татко? За Кърби?

На лицето й се изписва странно изражение, след това тя отново припряно се заема да подрежда съдържанието на куфара си.

Вместо да ми отговори, тя се отправя към банята да си занесе тоалетните принадлежности с напрегнато тананикане.

— Мамо? Чу ли въпроса ми? — питам отново и долавям определена промяна в настроението й, когато се връща от банята.

— Миличка… — започва тя с леко треперещ глас и започвам да се притеснявам дали татко не е болен от рак или някакво друго сериозно заболяване. — Баща ти… — изрича тя и пак замлъква, поема си дълбоко въздух и бавно издиша, преди да се доизкаже. — Баща ти вече знае.

— Искаш да кажеш, че си му звъннала? Тази вечер ли? — представям си, че може да му се е обадила, когато отиде до тоалетната.

— Не — прави гримаса тя.

— Откога знае? — настоявам аз, като се опитвам да овладея емоциите си — коктейл от изненада, притеснение и шок от предателството.

— От почти от самото начало — свежда очи тя. Зяпвам я смаяна и излизам от стаята.

След няколко минути мама ме намира в тъмната кухня, сяда на бар стола до мен и започва да разказва. Обяснява ми, че е било прекалено трудно. Че би могла да потули един аборт, но не и бременност и раждане. Освен това, което е и по-важното, вярвала, че било редно да му каже. Въпреки че тогава на теория съм била голям човек, за него съм си оставала малкото му момиченце и той имал право да знае какво се случва с дъщеря му. С единственото му дете.

Трудно ми е да проумея това обяснение. След появяването на Кърби ми беше минавала подобна мисъл. Онова, което не мога да приема, обяснявам й аз, е, че никога не ми е казала, че той знае. Че не са обсъдили това открито с мен. Че те са онези, които са пазили тайна, а аз съм стояла в неведение през всички тези години. Дори не знам той какво мисли за всичко това, как е приел решението ми да я изоставя. Питам майка си и погледът ми попада на ръцете й, и се чудя кога ли се промениха и станаха като на старица.

— Отначало баща ти много ми се ядоса, че те карам да направиш аборт, без да го обсъдя първо с него — въздъхва тя. — Много искаше да родиш детето.

— Така ли? — В гърлото ми засяда буца. Първо изпитвам облекчение, но после се натъжавам при мисълта, че никога не е докоснал Кърби, нито е успял да се сбогува с нея. Ако майка ми беше казала истината, можеше да е с нас.

— Знаеш, че той е против абортите. Мисли, че ти би съжалявала за този избор цял живот.

Замислям се дали точно това негово мнение не бе изиграло решаваща роля да не избера тази възможност. Внезапно си спомням няколко негови коментара против абортите по време на президентските избори през 1996, но тогава бях убедена, че това са само философски прозрения в контекста на политическите дебати. Сега разбирам, че вероятно ми е изпращал послание. И сега трябва да преосмисля всичко, всеки един разговор, който сме водили през годините. Усещам, че цялата рамка на отношенията ни се променя. Нищо не е каквото е изглеждало и ми хрумва, че тъкмо това означава да пазиш тайни. В този момент започвам да проумявам какво съм причинила на Питър, но все още не мога да си представя как ли ще се почувства Конрад, когато научи.

— Ти съгласна ли си с него? — питам я аз. — Мислиш ли, че щях да съжалявам за този избор?

— Откровено казано, не знам — признава тя с внезапно задавен глас. — Онзи ден в клиниката… така ми се искаше всичко да приключи бързо… за да продължиш да подреждаш живота си. Но уважих решението ти. Както и следващото — да я оставиш.

— А татко? Той какво мислеше за осиновяването?

— Баща ти искаше да я задържиш — въздъхва тя. — Мислеше, че трябва да заминем за Нортуестърн или друго училище наблизо или да се преместим да живеем в Ан Арбър за няколко години, за да ти помогнем да я отгледаш. Дори предложи да го направим вместо теб. Като наше дете. Като твоя сестра.

— Още тайни — прошепвам аз.

— Знам — поклати тъжно глава мама. — Но така мислеше той. Това разклати брака ни за дълго време. Самото решение и фактът, че не му позволявах да говори с теб. Той не беше съгласен с мен… И мисля, че това промени и отношенията му с теб.

— Как така? — учудих се аз, макар че винаги го бях усещала.

— Някога бяхте толкова близки. Ти винаги беше момичето на татко. Но оттогава… двамата се отдалечихте. Станахте толкова… някак си… отчуждени.

Кимвам и си спомням онези дни от периода преди Кърби, когато двамата бяхме толкова близки. Неразделни, както казваше баба ми.

Но след онова лято всичко се промени. Тогава си казвах, че това е част от съзряването, от постъпването ми в колежа, от навлизането в живота. Мислех си, че пак сме си близки, но по друг начин. Но сега ясно проумявам, че това беше поредният резултат от голямата ми лъжа. Аз го избягвах, но той, на свой ред, правеше същото. Дори когато оставахме насаме, никога не подхващахме важни житейски теми като брак и деца, живота и смъртта. Придържахме се към повърхностни разговори, разделени от зейналата пропаст помежду ни.

Поглеждам майка си и се чудя дали щеше да е различно, ако беше опазила тайната ми. Чудя се дали ако баща ми беше видял Кърби, щяхме да оправим нещата между нас. Чудя се дали е възможно някога да възстановим всичко, както си беше.

19.
Кърби

Неделя сутрин е. Любимият ми ден от седмицата. Майка ми вече се е отказала да ме кара да ходя на литургия и аз съм в зоната — удрям барабаните с всичка сила, защото знам, че съседите също са на църква. Карам по ред „класическите соло изпълнения за барабани“. Тръгвам от „Моби Дик“ на „Лед Цепелин“ (солото на Джон Бонъм е много по-добро от това на Стюарт Копланд), после продължавам с Джина Шок (имам стар постер на „Гоу-гоус“ над леглото си), Шийла И. (свирила с всички велики имена, включително Принс, Ринго и дори Марвин) и още малката Карън Карпентър (може би единствената музикантка на моя айпод, за която родителите ми знаят нещо).

Междувременно си припомням всичко случило се предишната нощ — най-хубавите моменти са съпроводени с музика в главата ми, като във видео. След филма имаше съвсем малко време за бърз бургер в „Блу бери Хил“ преди вечерния ми час, но това беше достатъчно да разбера, че Филип ме харесва. Поне като приятелка, а може би и като нещо повече. Не че коментира този въпрос, но само как ме гледаше — с „онази голяма глуповата усмивка“, както каза Белинда, когато отидохме до тоалетната. Възмутих се от определението „глуповата“, но се съгласих, че е огромна и искрена.

Както си мисля за него, свалям слушалките, оставям палките и посягам към телефона си, където намирам във фейсбук профила си иконка в пощенската кутия — покана за приятелство от Филип. Докато кликвам, за да го приема, усещам, че пулсът ми скача и само след няколко секунди на стената ми пристига съобщение: „Още се опитвам да разбера края на снощния филм. Прекарах супер. Какво ще кажеш да го повторим?“.

Наслаждавам се на написаното. Главата ми се замайва от вълнение при мисълта, че не само бях излязла на първата си истинска среща със свястно момче, но и на него му е било толкова приятно, че ме кани отново, и на всичко отгоре го прави на стената, пред очите на целия свят. Или поне на моите 114 приятели. Малко ми звучи сладникаво, но никога преди не съм се вълнувала така, дори когато рапирах в стаята на сценаристите, и му отговарям пак на стената (за да видят неговите 316 приятели): „Аз също. А колкото до втори рунд — звучи добре. Само дай знак“.

Докато стръвно разглеждам четирите му албума със снимки, повечето правени навън — на палатка и на ски, телефонът ми звъни. Белинда. Вдигам ухилена.

— Дааа. Споделете!

— Мили Боже! Свети Фейсбук! — нарежда тя и после изпищява толкова силно, че се налага да отдръпна слушалката от ухото си.

— Ама какви са тия за „втори рунд“? — продължава тя. — Първият рунд да не е бил снощи в спалнята ти?

— Господи, Белинда. Я се успокой — сопвам се аз и се чудя дали пък коментарът, който пуснах, не звучи така, както го е приела Белинда, или просто главата й е постоянно пълна с неприлични мисли, дори в неделя сутрин, когато би трябвало да е на църква. — Ставаше дума за филма. Исусе!

— Признай си. Падна си по него — писука възбудено тя. — Абсолютно си си паднала по него.

— Готин е — лаконично обобщавам аз, защото отказвам да призная дори на най-добрата си приятелка, че ми е замаял главата — за пръв път, ако не броя звездните личности и господин Тъли.

— Ще му се пуснеш ли?

Въздишам шумно, но не казвам нищо, за да покажа, че въпросът не заслужава дори едносричен отговор.

— Мислиш ли, че е сладък? — не спира Белинда.

— Вече ти казах снощи — отвръщам аз. — Да. Мисля, че е сладък. Има хубави очи.

— Мили боже! Балът наближава! Трябва да го поканиш.

— Както и да е — отсичам аз. — Да не избързваме.

— Остават само две седмици — настоява тя. — Трябва да побързаш. Хайде де!

— Ти покани ли Джейк? — измествам темата и се сещам за палавите им ръце по време на филма, явно заради това нямаха мнение за странния му край, който двамата с Филип не можехме да спрем да анализираме по време на бургера.

— Дааа. Тъкмо щях да ти разкажа.

— И?

— И той каза „да“ — отново се разписка тя и после запява фалшиво песента на Дрейк „Най-добрият, когото някога съм имала.“

— А ти какво прави снощи? — питам аз, като знам, че нейният вечерен час нищо не означава, а майка й има абсурдно здрав сън.

— Топлес целувки милувки в мазето, после свирка — обяснява тя. — И имаше резултат. Ще стигна хилядарката.

— Уф. Това е отвратително, Белинда — правя физиономия аз.

— Духането не е отвратително — оправдава се тя и се впуска в още гадни подробности за внушителната анатомия на Джейк. — Трудно е да го поемеш целия. Но аз се справих. Благодарение на тренировките с краставицата не се давех.

— Спри! — изкрещявам аз.

— Добре — смее се тя. — Но само ако ми обещаеш, че ще поканиш Филип на бала.

— Ще видим — и усещам, че странното чувство в стомаха ми се върна.

— Йе! — възкликва тя. — И Филип ще си получи свирката!

Поклащам глава и неволно в мислите ми се появява сцената: Филип на предната седалка на колата си със свалени до средата на бедрата панталони, моят тил се удря ритмично във волана, той извръща очи нагоре от удоволствие. Нямам планове това да се случи скоро, ако изобщо някога се случи, но с изненада установявам, че тази мисъл не ми се струва съвсем отвратителна.

По-късно същата седмица, след като Филип ми изпраща няколко лични съобщения по Фейсбук, с едното, от които ме пита за телефонния ми номер, мобилният ми завибрира. Седя в хола с Шарлот, на която съм разказала всичко, освен за начина, по който се чувствам. Мисля обаче, че се досеща и е много развълнувана заради мен, дори няколко пъти споменава бала. Намалява звука на телевизора и повдига вежди въпросително:

— Е? Той ли е?

Вдигам телефона си от малката масичка и виждам изписано името на Филип, вече запаметено в указателя. Кимвам и се усмихвам, после изприпквам извън стаята и се обаждам, когато съм насред стълбата.

— Здрасти. Какво правиш? — изрича небрежно той, сякаш сме разговаряли хиляди пъти.

— Нищо особено — опитвам се да си поема дъх, докато затварям вратата на стаята си и се стоварвам на леглото. — Гледам телевизия. Отлагам домашните. Избягвам родителите си. Обичайното.

— Да. Схващам — и после отново ми казва колко му е било приятно, когато сме били заедно. Завладява ме топло, трепетно вълнение, като гигантска вълна, последвано от кадри на двама ни, този път обаче с препоръчителен родителски контрол, но и по-романтични от моите предишни аматьорски представи за свирки на предната седалка. В тези кадри Филип е със смокинг, а аз съм с красива рокля от органза и двамата се носим в бавен танц.

— На мен също — уверявам го аз и си казвам „какво толкова, по дяволите“. После с потни длани, пресъхнала уста и галопиращо сърце продължавам: — Хей, Филип, искам да те питам нещо.

— Давай.

Поемам си дълбоко въздух, но започвам да пелтеча.

— Не знам. Може и да е глупава идея… Малко е досадно… А и аз всъщност не съм такъв човек… Но може пък и да е приятно… А и Белинда и Джейк също ще отидат… Затова се чудех дали не би…

— Кърби — прекъсва ме Филип и ми хвърля спасителен пояс, — да не би да ме каниш на бала си?

— Хм, да — нервно се разсмивам аз. — Предполагам, че точно това се опитвам.

— Тогава просто ме покани — казва ми той през смях. — Без повече увъртане.

— Би ли искал да дойдеш на бала ми? С мен? — наблягам на втория въпрос, за да съм сто процента сигурна, че няма да има объркване.

— С удоволствие — отвръща той и усещам широката му, лъчезарна усмивка в слушалката.

— Хубаво — усмихвам се на свой ред аз. — Това е среща.

Още на следващия ден майка ми завежда Шарлот, Белинда и мен в сватбения салон на Робин, за да купим бални рокли. Положението е критично, както не спира да повтаря Белинда, тъй като балът е само след девет дни. Докато оглеждаме роклите по закачалките, става ясно, че Белинда и Шарлот се целят в дълги рокли в свежи, пролетни цветове, а аз се хващам, че се заглеждам в къси, черни модели, може би защото те преобладаваха в гардероба на Мариан. Малки черни рокли, както ги определи тя и ми обясни, че всяко момиче трябва да има поне една, а още по-добре да са две или три.

Майка ми, естествено, ми дава да разбера, че според нея черните рокли са неподходящи за тийнейджърки и сбръчква нос, като дръпна някоя от рафта. В един момент, когато избирам една права черна рокля с ресни на етажи, майка ми веднага се приближава.

— Тази рокля е за по-зрял човек — мръщи вежди тя.

— За по-зрял ли? — повтарям един тон по-високо. — Мислех, че искаш да съм по-зряла?

— Знаеш какво имам предвид — натъртва майка ми.

— Това схващане за черното е остаряло — Шарлот се впуска в моя защита. — Вече всички го носят. Дори правят бебешки дрехи в черно. Не си ли виждала децата на Анджи и Брад?

Майка ми завърта очи и промърморва, че едва ли трябва да подражаваме на „тези откачалки“.

— Няма значение. Ти обеща, че няма да ни се бъркаш, ако те оставим да дойдеш с нас — не се стърпявам аз.

— Не се обиждайте, госпожо Роуз, но точно затова никога не пазарувам с майка си — намесва се Белинда. — Всъщност никой не го прави.

— Не е вярно — майка ми поглежда ядосано Белинда, нещо, което не й се случва за пръв път. — Видях Мери Маргарет с майка й в „Дилард“ миналата седмица. Тъкмо бяха харесали една рокля със средна дължина…

— Със средна дължина ли? — Белинда прави физиономия, сякаш току-що е надушила нещо неприятно. — Струва ми се старомодно. Къса или дълга — това е изборът. Какво, да не би да отива на чай?

— Всъщност, въпросът е, че аз не съм единствената майка…

Прекъсвам я, за да направя важно уточнение.

— Мери Маргарет не струва. Пазарува с майка си, защото няма други приятели.

— Майка й ми каза, че е председател на организационния комитет на бала — възроптава майка ми и прави усилие да не обръща внимание на думата „не струва“. — Със сигурност председателката на бала има приятели.

— Така трябва — обажда се Шарлот. — Но не и в този случай. Никой не може да я понася.

— Тя дори си няма гадже — заявява Белинда и двете си разменяме многозначителни усмивки. Само за няколко дни се бяхме превърнали в момичетата, които тя винаги е искала да бъдем, а може би каквото и аз тайничко съм се надявала да бъда. Дори се чувствам различно в училище, където никой още не знае — не че някой се интересува от моето ново положение. Но нали аз си го знам, и това ме кара да се чувствам превъзходно.

— Добре. Добре. Разбрах намека. Млъквам — примирява се майка ми в опит да изглежда разбираща, макар че всичко в нея се противи. — Вечно ще съм ви благодарна за поканата да дойда с вас на това пазаруване и обещавам да запазя старомодното си мнение за себе си.

Приемам обещанието й с кимване и ние, четирите, с помощта на една млада продавачка на име Шели продължаваме да тършуваме по закачалките. След около трийсет минути се настаняваме в три пробни и започваме трескаво мерене на рокли една след друга, като отхвърляме повечето и молим Шели за различни размери, носят се възклицания колко зле изглеждаме в тях и се появяваме само ако сме попаднали на някоя комично грозна или ако е добро попадение.

След дълго анализиране, отхвърляне, окуражаване и възхищаване стигаме до крайния си избор и заставаме пред мама и Шели и огромното тройно огледало, за да вземем окончателно решение.

— О, момичета! Изглеждате великолепно! Направо ще се разплача — подсмърча майка ми.

— Ти вече плачеш — отбелязвам аз.

— Мамо! — укорява я Шарлот, нетипично за нея. Оглежда магазина и прошепва: — Престани. Толкова е притеснително! Ама, наистина, не купуваме булчински рокли!

После Шарлот се обръща към мен с перфектната си стойка и добавя под носа си:

— Макар че така ми се иска да се омъжа за Ноа някой ден.

— Не мога да се овладея, като виждам момичетата си толкова пораснали. Още ви помня с пелените, как тичахте около басейна с малките си оранжеви плувки на ръчичките. А вижте се сега — казва майка ми с носталгия в гласа, явно забравила всичките си дрязги с Белинда. И с мен.

— Добре. Започваме с Лоти — нарежда Белинда и оглежда дългата шифонена рокля на сестра ми.

— Обърни се — подканвам я аз.

Докато тя се завърта, ние двете с Белинда изразяваме на глас възхищението си. За разлика от Белинда и мен, Шарлот изглеждаше добре във всичко, но тази рокля бе върхът, като почнем от цвета „сьомга“, който идеално се съчетава с цвета на косата й и тена й и стигнем до голите рамене, подчертаващи мускулестите й ръце на плувкиня, красивите рамене и гръб. Роклята изглежда модерна, но същевременно приказно романтична, за удоволствие на двете поколения в магазина, а ние с Белинда й казваме, че може да е спокойна, че това е роклята и няма нужда да пробва нищо друго. Явно Шарлот е съгласна, защото се върти на пръсти и се възхищава на образа си от всички ъгли, дори хвърля горещи, примамливи погледи в огледалото, които майка ми намира за много по-неподходящи от черния цвят.

— Колко струва? — шепнешком пита тя Шели, макар да знае, че я чуваме. Изглежда притеснена дори след като Шели изчуруликва, че е на много прилична цена.

— Колко прилична? — шепне майка ми.

— Триста… — Мама зяпва, преди Шели да е довършила изречението си. — Но е цял късмет, че има отстъпка петдесет процента! — Тя се надвесва над големия си соларен калкулатор и започва да натиска бутони, докато ние с Шарлот се споглеждаме закачливо. Дори аз мога да сметна това наум.

— Сто и петдесет плюс ДДС — обявява Шели.

— Перфектно — заявява майка ми и насочваме вниманието си към последния избор на Белинда — дълга тюркоазена рокля от сурова коприна с едно рамо, с прилепнала долна част и шлейф с инкрустирани камъчета, с който прилича на русалка. Белинда я нарича вълшебната рокля, защото прикрива бедрата и коремчето й, а подчертава съвършения й заоблен задник (който тя гордо нарича своето „гето дупе“) и големи гърди.

— Страхотна е — възкликвам аз.

— И на мен ми харесва — присъединява се Шарлот.

— Не е ли прекалено предизвикателна? — свива устни майка ми.

— Не, мамо — клатя глава аз, а Шарлот подчертава, че дори деколтето не разкрива цепката между гърдите й. Разбира се, Белинда приема това като знак да надигне „момичетата си“, както ги нарича, но майка ми не обелва и думичка, вероятно защото за нея Белинда е загубена кауза.

— Сега обаче трябва да те предупредя, мила — започва Шели, след като изразява възхищението си, — това е една от най-скъпите ни рокли.

— Знам — кима Белинда. — Видях етикета.

— Колко е? — любопитствам аз.

— Четиристотин — съобщава Шели с неудобство.

— Не е ли на промоция? — пита Белинда.

— Страхувам се, че не — отвръща Шели. — Но си струва цената. С този невероятен шлейф.

— Защо не се обадиш на майка си. Или на баща си — подканям я аз. — Може всеки от тях да плати половината и да ти доставят това удоволствие.

— Няма шанс — въздъхва Белинда, но все пак влиза в пробната, за да започне преговори. Чувам я, че пита майка си дали баща й не е изпращал наскоро чекове, но по реакцията й разбирам, че както обикновено не е.

Появява се само секунди по-късно, преоблечена в избелялото си поло и тясната си пола в цвят каки и с мрачно изражение.

— Ти си на ред, Кърби — казва тя.

Дожаля ми за нея. Поглеждам се в огледалото, издокарана с рокля на ресни, и страшно се харесвам. Толкова е изискана и не само заради цвета, но и заради целия й стил с една нотка оригиналност повече. Никой няма да има такава рокля. И как само шушка, когато се движа. Вече си представям как страхотно ще изглеждам, когато танцувам.

— Толкова ти отива — възкликва Белинда, седнала с кръстосани крака на пода. — Невероятна е.

Майка ми и Шарлот се съгласяват, че ми стои изключително добре, и моля сестра ми да ми направи снимка. Слагам ръка на хълбока си, изнасям единия си крак напред, както правят известните личности в списанията. Явно нещо не правя както трябва, защото се чувствам неловко, а на снимката изглеждам страшно тъпо. Затова моля Шарлот да ми направи втора, на която заставам нормално.

— Ще изпратиш ли снимката на Мариан? — пита майка ми. Опитва се да звучи небрежно, но усещам, че идеята я натъжава, което предизвиква у мен едновременно съжаление и раздразнение.

— Не, мамо — казвам аз, макар че трябва да призная, тази мисъл ми мина през главата. Исках отново да й покажа, че не съм й върнала дрехите, защото съм обидена. А освен това знаех, че ще й хареса.

— Да! Непременно го направи! — подкрепя ме Шарлот. — Може да те посъветва за обувки, чанти и бижута.

— Уха! Обувки, чанти и бижута! — смайва се майка ми. — Не съм сигурна, че това е във възможностите ми. Можеш да вземеш някои от моите.

— А може да се получи още по-добре — подсказва ми Шарлот. — Може пък Мариан да ти предложи някои от нейните! Обзалагам се, че има убийствени обувки и бижута… Кой номер носи тя?

— Моя — отвръщам аз. — Седми.

Майка ми, която е номер девет, присвива устни.

— Е, сигурна съм, че Мариан много ще хареса роклята ти. И вероятно ще одобри черното.

Кимвам, уверена, че ще я хареса, и се надявам на Филип също да му хареса.

Поглеждаме цената. Малко по-висока е от тази на Шарлот, но също е на разпродажба. Обръщам очи към майка си и тя кимва в знак на съгласие.

— Взимам я — обявявам аз на Шели, докато свалям ципа, смъквам роклята и я прескачам, после с благодарност се усмихвам на майка си. — Благодаря — изричам аз и й я подавам.

— Удоволствието е мое — прошепва ми тя, после отнася двете рокли на касата.

Белинда ме придружава с нещастна физиономия да се преоблека в училищната си униформа.

— Не си ли хареса нещо друго? — поглеждам я съчувствено аз.

— Нищо колкото тази — въздъхва тежко тя.

— Добре. Кажи колко пари имаш спестени? — питам я аз, но знам отговора още преди да ми покаже с пръсти голямата нула.

— Хубаво. Бих ти дала малко назаем — обяснявам аз. — Но похарчих всичко за пътуването си до Ню Йорк. А освен това — четиристотин долара! Белинда, това просто са пари на вятъра за рокля, която ще облечеш само веднъж.

— Освен ако не си Мариан — измърморва тя. — Обзалагам се, че това са жълти стотинки за нея. Истинска късметлийка си, че имаш толкова богата роднина.

За пръв път някой нарича Мариан „роднина“ — богата или каквато и да е, и макар че ми харесва как звучи, мисля си за върнатите дрехи и напомням на Белинда, че парите не са мои.

Белинда въздъхва и отново влиза в пробната, за да си вземе чантата, имитация на „Гучи“.

След минута сме в колата на майка ми, Шарлот седнала отпред, Белинда и аз — отзад. Проверявам телефона си и виждам ново съобщение от Филип — третото вълнуващо за деня: „Намери ли нещо?“.

Има предвид рокля естествено, затова веднага му отговарям: „Да. Намерих нещо хубаво“.

Той моментално пише: „Рокля или гадже? Ха-ха.“

„И двете“ — отговарям аз и усещам как смело флиртувам, после добавям двоеточие и скоби за първия си емотикон, нещо, което се бях заклела никога да не правя.

— С Филип ли си пишеш? — не се стърпява Белинда.

— Чувала ли си се с Джейк днес? — любопитствам аз, след като потвърдих с кимване.

— Чакай да видя — тя бръква в чантата си и изважда айфона си заедно с канелена дъвка „Дентин“. Лапва една и предлага и на мен. Взимам пакетчето, изтърсвам две квадратчета, после се навеждам и го мятам в чантата й.

И тогава нещо привлича погледа ми — парче истинска коприна в ярко тюркоазено, сбутано на дъното на чантата. Поглеждам Белинда с вдигнати вежди и долавям смесицата от вина, неудобство и явно предизвикателство, която не бях виждала на лицето й от четвърти клас, когато я хванах, че ме излъга за гостуването с преспиване у Ейми Бънс. Двете ме бяха поканили, после решиха да се отърват от мен с някаква история за майката на Ейми, която имала мигрена. Никога до този момент не повдигнах въпроса, но това нарани чувствата ми за дълго време и все още не разбирам как можа да ми го причини.

Сега изпитвам същото чувство за измяна и объркване, макар да не съм сигурна защо. Белинда бе откраднала нещо под носа ми, като пакет цигари или евтино бижу. Веднъж дори открадна един клин, който обу под дънките си. Никога не бях я упреквала директно, но често бях подхвърляла, че не си струва риска да я хванат за такива незначителни вещи. Винаги го бях отминавала с насмешка. Но този път беше различно. Първо, защото не ми каза какво е направила. Второ, роклята струваше четиристотин долара. Мамка му, това си беше истинско престъпление. Опитвам се да привлека погледа й, но тя отказва да се обърне към мен, а вместо това се вторачва в телефона си и трескаво пише съобщение. Представям си какво биха направили родителите ми, ако научеха — щяха да ми забранят да общувам с нея. По някаква причина обаче мисля и за Мариан. Каква ли би била реакцията й? Какво ли би си помислила за Белинда? И още — какво ли би помислила и за мен, ако се направя, че не забелязвам открадната рокля за четиристотин долара.

20.
Мариан

Няколко вечери след отпътуването на майка ми за Чикаго, както си гледах „Момчетата от Медисън авеню“ и се чудех как ли моите шефове биха го осакатили, ако им паднеше в ръцете, телефонът ми звъни. Поглеждам екрана и сърцето ми подскача, като прочитам Кърби.

— Здрасти! — бързо вдигам аз.

— Здрасти! Удобно ли е? — пита тя с нотка тъга в гласа. Дали още ми се сърди заради дрехите, или пък гласът й просто си звучи така — някои момичета винаги чуруликат, други са все саркастични.

— Да. Гледам телевизия… Какво става? — изричам с надежда, че в нейния свят всичко е наред, и изведнъж така ми се приисква да си поговорим. Готова съм за всякакви теми. Дори за Конрад.

— Ами… ще отида на бала — съобщава ми тя някак свенливо, но и гордо, сякаш това е огромно постижение за нея.

— Това е страхотно. Много вълнуващо! — възкликвам аз. — И кой е щастливецът?

— Казва се Филип Чанг — обяснява ми отдалеч. — Той е от друго училище, но приятелката ми Белинда ни запозна. Тя ходи с най-добрия му приятел. Излизаме четиримата.

— Харесваш ли го? — питам я аз. — Само като приятели ли се виждате?

— Не знам — отвръща ми тя след кратко колебание. — Приятен е и е страшно умен. Имаме много общо помежду си. Той е просто… различен от момчетата в моето училище. Така че — да, мисля, че го харесвам.

Долавям вълнение и очакване в гласа й, които изпълват сърцето ми с носталгични спомени за Конрад. Припомням си колко близки бяхме през кратката ни връзка, колко ми харесваше, че е различен от всички, които познавах. Чудя се дали все още е запазил това качество или годините са го направили по-обикновен. Не мога да си го представя в ролята на традиционния мъж от предградията, баща на две деца, с миниван и работа в офис, която мрази. Изтиквам го от съзнанието си и казвам на Кърби колко се радвам за нея.

— Ами, благодаря. Не е кой знае какво всъщност… Но си харесах рокля — продължава тя.

Карам я да ми я опише и тя обяснява, че е черна с ресни.

— Ще ти изпратя снимка — обещава тя.

— Да, бих искала да я видя… Иска ми се да видя всичките ти снимки от бала. Гледай да направиш много.

— Със сигурност — уверява ме тя и после ме пита дали аз съм ходила на бал.

Разказвам й, че съм пропуснала единия в първи курс на гимназията, но съм била на абитуриентския.

— С Конрад ли? — пита ме тя.

— Не — обяснявам аз. — Бях с тогавашния си приятел Тод Питърсън.

— Беше ли хубаво? — любопитства тя.

— Да — отвръщам аз със свито сърце, после се разсмивам. — Е, да си призная, не точно. Прекарахме по-голямата част от вечерта в разправии.

— За какво?

Притискам телефона си между ухото и рамото си и пристягам колана на халата си.

— Беше много незрял. А приятелите му бяха още по-зле, направо ужасни. Не можех да понасям повечето от тях и бях много недоволна, че превърнаха тържеството в пиянска оргия.

— А на теб сигурно ти се е искало повече романтика? — вметва Кърби.

— Искаше ми се поне да потанцувам. Уви, трябваше да се примиря само с няколко селфита на танците. Прекарах цялата вечер да го гледам как се налива в една тъмна, задимена стая в хотел „Дабъл Трий“. Беше направо депресиращо.

— Звучи отвратително — заявява тя.

— Не твърдя, че балът трябва да е най-важната нощ в живота на човек. Но поне може да се опита да го превърне в нещо по-специално. Поне да се постарае да остане трезвен, за да я запомни. А не да изгуби разсъдък още преди девет.

— Затова ли скъса с него? — пита ме тя и за пръв път се опитвам да си представя какво ли щеше да се случи, ако Тод не беше се държал така неуравновесено. Ако бяхме продължили да се срещаме през онова лято? Дали бих се решила да правя секс с него? Дали щях да забременея? Дали на него бих признала? Дали бих задържала бебето?

— Да. До голяма степен. Макар че всъщност никога не съм го харесвала твърде много. Във всеки случай скъсахме на следващия ден, докато чакахме на опашка да се качим на влакчето на Инди в „Грейт Америка“. През цялото време той се фукаше колко го боли главата от запоя предната вечер, сякаш това беше голяма работа. Просто не можах да го издържа и секунда повече, затова се отделих от опашката и отидох да си купя захарен памук. — Разсмивам се и продължавам: — Той се качи на влакчето и на втората обиколка се скъса от повръщане, така че явно бях взела правилното решение.

Кърби избухва в смях, после се смълчава и най-сетне подхваща:

— Исках да те питам нещо. Имам нужда от мнението ти по един въпрос. Става дума за Белинда. Най-добрата ми приятелка.

— Добре. Казвай — тръпна в очакване аз. Дочувам как си поема дълбоко дъх, преди да продължи.

— Значи трите — аз, сестра ми и тя, отидохме да си изберем рокли. Заедно с майка ми. Шарлот и аз си харесахме едни, които струваха по сто и петдесет. Бяха на разпродажба — на половин цена.

— Страхотна находка — прекъсвам я аз.

— Да. Дотук добре… Но Белинда… Тя направо се влюби в една много красива с камъчета и разни там джунджурийки. Ужасно скъпа. Четиристотин долара. Знам, че на теб сигурно не ти се вижда скъпа, но за нас е много. А Белинда определено не може да си я позволи.

Потръпвам при думата „нас“ и отново ме обзема същото чувство на срам заради посещението ни с Кърби в „Барнис“.

— Майка й я отглежда сама, баща й е пълен нещастник и все нямат пари. Така че, все едно струва един милион.

— Ясно — отвръщам аз и се опитвам да разбера защо ми разказва всичко това. — А избра ли си друга?

— Не — казва Кърби. — Тя… си взе тази.

— Как така? С кредитна карта ли?

— Нее — възкликва тя, сякаш съм тъпа.

— Открадна я, Мариан — уточнява тя с въздишка, след като продължавам да мълча. — Сложи я в чантата си и излезе. Посред бял ден.

Сядам на леглото и поклащам глава, чувствам се странно наивна, сякаш сме си разменили ролите и не мога да повярвам, че не усетих какво иска да ми каже.

Сещам се за едни момичета от гимназията, с които бяхме станали приятелки за кратко. Те крадяха разни неща само за спорта. Повечето от тях можеха да си позволят всичко и въпреки това го правеха заради адреналина.

— Ти видя ли я? — питам аз с надеждата, че не е била съучастница, нито въвлечена по друг начин.

— Не. Не и когато го е направила. Но забелязах роклята в колата. В чантата й. След това.

— Попита ли я нещо?

— Не. Направих се, че не съм я видяла. Всъщност и двете се преструвахме, че нищо не забелязваме. Мислиш ли, че трябва да повдигна въпроса? — Кърби сякаш ме подканяше дай дам съвет.

— Непременно — бързо отговарям аз. Това е първият решителен родителски съвет и го усещам като определящ момент.

— Какво да й кажа?

— Кажи й, че знаеш, че е откраднала роклята и че според теб не е правилно. Кажи й, че трябва да я върне. Дори може да я остави незабелязано. В някой плик. Не е нужно да си признава. Просто да я върне. Със сигурност ще си хареса нещо по-скромно.

Кърби мълчи, сякаш обмисля дали съветът ми има слаби места.

— Това никога няма да стане. Белинда винаги знае какво иска. Забелязах изражението на лицето й в колата. Само ще ми се разсърди, ако кажа нещо… — гласът й заглъхва.

След кратко колебание я питам дали е казала на родителите си за случая.

— Не, за бога — притеснено възкликва тя и изведнъж аз се чувствам едновременно поласкана и смутена от отговорността, която ми прехвърля. — Не съм казала на никого. Възможно ли е аз да имам неприятности заради това? Нарушила ли съм с нещо закона?

— Едва ли — успокоявам я аз. — Не и ако не си й помогнала да го направи. Но все пак си мисля, че трябва да я накараш да я върне. Заради самата нея.

— По дяволите — изругава тя.

— Знам, че е неприятно, Кърби. Трудна работа. Чувам дишането й в телефона, сякаш усилено обмисля думите ми.

— Просто поговори с нея. Кажи й как се чувстваш. Бъди максимално откровена.

Докато го изричам, осъзнавам, че точно това винаги е бил моят проблем и че искам с Кърби да е различно.

— Освен това си мисля, че може би трябва да поговориш и с родителите си — увещавам я аз.

— Не, за бога. Не мога. Те и без това не харесват много Белинда. А освен това сигурно ще я издадат. При тях няма средно положение — обяснява тя.

— Да. Има и такива хора — признавам аз и се замислям за мнението на Питър: Прави каквото трябва и казвай истината на всяка цена, дори когато не ти е удобно, дори когато означава да нараниш други. Въпреки че има какво още да се каже за лоялността към приятел, за желанието да предпазиш онези, които обичаш. Дали това съм искала да направя, когато излъгах Конрад? Когато не признах истината на баща си? На Питър? Или просто се опитвах да предпазя себе си? Започвам да осъзнавам с колко малко отговори разполагам и колко е трудно да бъдеш родител. Да бъдеш в истински отношения.

— Просто се вслушай в сърцето си — съветвам я аз и разбирам колкото и опростенческо, дори банално да звучи, точно това ме бе водило, когато взимах най-трудното си решение — какво да правя с нея. — Когато съм слушала гласа на сърцето си, не съм бъркала. А когато не съм го правила…

Не довършвам изречението, но усещам как неизказаните мисли увисват във въздуха по линията и двете безгласно довършваме празнотата. Попълваме последните осемнайсет години от живота ми. Всички тайни и лъжи. Основателни, разбира се. Моят прагматизъм и моите оправдания. Но дълбоко в себе си винаги съм знаела, че онова, което направих, беше грешка. А сега знам, че може би най-после е настъпил моментът да я поправя.

— Успях ли да ти помогна донякъде? — питам я аз с надежда, че й давам правилния съвет.

— Да — отвръща тя. — Помогна ми. Благодаря, Мариан.

— Винаги съм на твое разположение, Кърби — казвам аз и ми се иска да можех да добавя още нещо. Иска ми се нещата да бяха толкова лесни, колкото ги представях пред нея.

21.
Кърби

След училище откривам Белинда у тях, в кухнята, да прави ягодово парфе и да гледа „Дните на нашия живот“. Тя едва ме поглежда — толкова е свикнала да влизам в дома й, без да чукам.

— Здрасти! — поздравявам я аз и маскирам притеснението си с усмивка.

Тя ми шътка и посочва към прастария телевизор на плота, докато разбърква рядката течност с дървена лъжица. Поглеждам към екрана и я питам какво толкова гледа.

Без да откъсва поглед, тя започва да ми обяснява с припрян тон.

— Тейлър току-що попита Джей дали е отговорен за смъртта на Ариана.

За миг се замислям за драмата, която не следя, и осъзнавам, че всъщност самите ние живеем в сапунена опера. След секунда реклама на препарат за почистване на килими я изважда от транса й.

— Какво има? — пита ме тя.

— Нищо особено — лъжа я аз и вдигам празната кутия от крема на прах и се зачитам в хранителните стойности. — Не може да бъде. Само десет калории на порция ли има?

— Знам. Какво чудно? — отвръща тя. — Отслабнала съм с два килограма от миналата седмица. Само това ям.

— Ух — изразявам погнусата си аз и се чудя откъде да започна. — Защо си на диета? Така си добре.

— Искам по-плосък корем — потупва се тя. — Та когато Джейк ме види без ластичните ми гащи…

— Да не си си намерила рокля? — прекъсвам я аз и усещам колко фалшиво звучи въпросът ми.

Тя грабва дистанционното и яростно спира звука, след което продължава да бърка.

— Изплюй камъчето, Кърб — приканва ме тя.

— Какво? — учудено се ококорвам, сякаш аз имам някаква вина и трябва да се правя на невинна.

— Много добре знаеш, че си намерих рокля — и прави знак за кавички във въздуха.

Гледам я безмълвно в очакване да чуя пълното й самопризнание. Тя обаче се разсейва и тогава аз продължавам:

— Ти изплюй камъчето. Тя завърта очи.

— Откраднала си роклята — заявявам аз.

— Е, и?

— Е, и? — повтарям аз. — Какво означава това „е, и“?

— Откраднах я и какво от това — тя повдига рамене, облизва лъжицата и кимва одобрително, сякаш току-що е сготвила най-прекрасния сос, а не инстантно нишесте.

— Е, това не е редно — обяснявам аз и се свивам от неудобство заради нравоучителния си тон, но не знам как иначе да го кажа.

— Да бе, не било редно — с насмешка отвръща тя. — Голяма работа, една рокля. Знаеш ли какви пари правят? Обзалагам се, че са я купили от Китай за четирийсет кинта.

Зяпвам я онемяла. Винаги съм знаела, че с Белинда е невъзможно да се спори. Не защото много я бива в това, тъкмо обратното — защото нямаме никакви допирни точки. Просто тя възприема света, както на нея й харесва и никакво логично обяснение не може да го промени. Аз обаче не се отказвам и търся други доводи.

— Стига, Белинда. Не си струва. Ами ако те спипат точно преди завършването? Виж какво стана с Луи, като сипа алка зелцер в басейна. Сега няма да се дипломира.

— Абсолютно нищо не могат да ми направят — поклаща глава тя. — Дори да ме арестуват, нищичко не могат да ми направят, защото се е случило извън училище.

— Могат да те изхвърлят заради углавно престъпление — настоявам аз.

— Това не е углавно престъпление. Само простъпка.

— Ти какво, да не си правила проучване? — изохках. — Предумишлено ли беше?

— Не, не беше предумишлено — сопва ми се тя. — Бих я платила, ако не й искаха толкова много пари.

Опитвам се да продължа, но тя включва звука на телевизора, сякаш да ми покаже колко я отегчавам с този разговор. Много повече от дългия списък с въздействия в рекламата на „Золофт“.

Усещам, че в мен се надига раздразнение, граничещо с гняв, и повишавам глас, без да крещя.

— Белинда, престани. Моля те, върни роклята. Моля те.

Тя ме поглежда смаяно, после повтаря думите ми с онзи лигав тон, с който имитира сестра Виола, най-малко уважаваната ни учителка.

— Чуваш ли се какво говориш? И откога стана толкова извисена? Да не би онази снобка Мариан да ти пълни главата? — измърмори Белинда, преди да успея да кажа каквото и да било.

Това изречение звучи направо безсмислено и въпреки това ме вбесява дотам, че й поставям ултиматум — първия в историята на приятелството ни.

— Или я връщаш, или няма да дойда на бала с теб. — Още преди да завърша, ми се иска да си взема думите обратно. Но е твърде късно.

— Няма проблем, Кърби — свива рамене тя. — Нямам нужда от теб. Имам си готино гадже. И рокля за четиристотин долара, която ми излезе безплатно.

— О, така да бъде — вече кипях от гняв. — Без мен тогава.

— Чао — изрича Белинда с искрено, студено безразличие. Много пъти през годините ми е погаждала номера, но никога не се бе отнасяла към мен по този начин.

На излизане се обръщам и добавям:

— И за твоя информация… Мариан не е снобка. Тя е една от най-страхотните хора, които познавам.

— Е, много жалко, че не си наследила нищо от нейните страхотни гени — срязва ме тя.

Правя се, че не съм я чула, но не мога да залича думите в главата си през целия път до дома. А най-лошото е, че не мога да не им вярвам поне мъничко.

По-късно същия следобед се обаждам на Мариан и й разказвам за случилото се. Тя веднага вдига и около нея се дочуват шумовете на града.

— Какво правиш? — питам я аз.

Обяснява ми, че е тръгнала да хапне нещо набързо, после се връща в офиса.

— Говори ли с Белинда? — интересува се тя. Потвърждавам и й разказвам без финалните обиди.

— Така че, изглежда, няма да отида на бала.

— О, съжалявам, че нищо не излезе от това — чувам тихия й глас. — Може би ще размисли.

— Не ми се вярва — отвръщам аз и постепенно осъзнавам сериозността на случилото се. Не ме притеснява толкова, че ще пропусна бала — тази мечта просъществува прекалено кратко, за да означава много, колкото фактът, че бях на път да загубя най-близката си приятелка. — Ти някога карала ли си се така сериозно с приятелка? — питам Мариан.

Казва ми, че не е, но че е загубила всякакъв контакт с най-близката си приятелка от гимназията.

— Никога не сме се карали, просто се отчуждихме.

— Защо?

— О, не знам. По много причини… Най-вече, защото не бях откровена с нея.

— Заради мен ли? — допускам аз.

— Мисля си, че е много по-добре да подхванеш нещата като теб. Била си директна с нея — заявява тя след кратко колебание.

— Да. Само дето сега тя ме мрази.

— Не те мрази. Просто й дай малко време. Защо не й напишеш кратко писмо, в което да й обясниш, че въпреки че не си съгласна с онова, което прави, все още я обичаш и се надяваш, че ще си прекара чудесно на бала.

— А какво да кажа на Филип?

— Повечето момчета не се интересуват много от бала — засмива се тя. — Можеш да го уредиш някак с него.

— Да — кимам и изведнъж усещам, че не мога да издържа повече нито минута. Трябва да й кажа. — Ами аз го търсих — съобщавам аз и се свивам в очакване на отговора й.

— Кого? — учудва се тя, естествено.

— Конрад — казвам аз. — Откакто си тръгнах, го търсих навсякъде. Във Фейсбук, в Линкедин, в Гугъл, дори в сайта за стари съученици.

— И? — Мариан звучи някак притеснено.

— Нищо. Имаше един Конрад Найт във Фейсбук и мислех, че съм го намерила. — Нямаше снимка и след като чаках цяла седмица да ми отговори на поканата за приятелство, се оказа, че не е той.

Млъквам, после продължавам припряно.

— Просто се чудех как би се чувствала, ако те помоля да ми помогнеш… знаеш… да го открия. Поне можеш да ми дадеш малко насочваща информация? Имената на някои от старите му приятели?

— Кърби — започва тя, но аз я прекъсвам.

— Няма проблем, ако не искаш. Напълно разбирам. Аз съм напълно…

— Кърби — повтаря тя настоятелно.

— Какво? — притаявам дъх в очакване и се подготвям за следващата си стъпка без нея.

— Вече го намерих — съобщава тя. Замръзвам в сенките на стаята си.

— Наистина ли? Кога? — питам я аз и сърцето ми ще изхвръкне.

— Всъщност снощи.

— Къде е той? — не мога да овладея нетърпението си.

— Все още е в Чикаго. На около трийсет минути от мястото, където израснахме. Имам адреса му и телефонния му номер — обяснява ми тя.

— Как го откри?

— В телефонния указател. Живее в Линкълн Парк.

Чудя се как не се сетих да направя най-лесното, най-логичното нещо: да погледна в скапания телефонен указател.

— Сигурна ли си, че това е същият Конрад Найт, когото търсиш? — продължавам да крача из стаята с вледенени крака.

— Да — потвърждава тя.

— Как така?

— Ами. Аз… аз се обадих на този номер. От офиса си. И го познах по гласа.

— Говори ли с него? — развълнувано повишавам глас.

— Не — разочарова ме тя. — Включи се гласова поща. Но не оставих съобщение.

— О — казах аз, донякъде с облекчение. Последното нещо, което бих искала е, да ми мъти водата. Да го предизвика да размисли, че не иска да има нищо общо с никоя от нас, двете, заради постъпката й. Трябваше да бъде съвършено планирано. Или да е напълно изненадващо посещение.

— Чудех се… дали би искала да отидем заедно при него? — пита ме тя.

— В Чикаго ли? — запитах се дали не ме занася.

— Да — отвръща тя. — Имам предвид… само ако ти искаш. Може да се запознаеш и с родителите ми… Но сигурно предпочиташ да отидеш сама?

— Не. Искам и ти да си там — признавам аз и си мисля за снимката, на която са двамата. Колко много време е минало оттогава. Целият ми живот и половината от техния. — Кога можем да отидем? — питам нетърпеливо аз и усещам тръпки по гърба си.

На следващия ден точно след вечеря родителите ми предлагат да отидем до Тед Дрюз за сметанов сладолед, семейна традиция, която не бих пренебрегвала — толкова е добър сладоледът. Шарлот пита дали може да покани Ноа. Майка ми се колебае, после ме поглежда, сякаш аз определям. Свивам рамене и казвам, че съм съгласна, но баща ми отхвърля предложението.

— Шар, ще имаш ли нещо против да отидем само четиримата този път? — поглежда я изпитателно той.

Сестра ми изглежда разочарована, но се примирява, без да се цупи, и изважда телефона си, за да пише на Ноа. Опитвам се да си припомня последния път, когато бе причинил някакви неприятности на семейството ни, но нищичко не ми идва наум. Това не е нормално. Тя става да ми помогне с чиниите, но майка ми с присъщата си спонтанност се обажда:

— Знаете ли какво? Мръсната кухня може да почака! Да тръгваме!

След минути всички сме в колата, родителите ми си бъбрят, сестра ми продължава да пише на Ноа, но се опитва да го прави скришом — мести само палци с бясна скорост, когато майка ми се обръща да погледне през задния прозорец. В един момент успявам да надзърна в екрана й, осеян с усмихнати емотикони, удивителни знаци и едно червено сърчице.

За паркинга пред Чипауей опашката се вие чак до улицата. А дори не е лято. Излизаме във влажната пролетна вечер, присвиваме очи срещу менюто, сякаш не го знаем от цяла вечност. Имаме си любим цимент — така наричам сметаната, полята с топинг. Естествено, всички си взимаме обичайното и започваме да обикаляме из сградата, облягаме се на черния метален парапет за няколко минути, преди да тръгнем обратно през паркинга към колата. Повечето време мълчим и сръчно действаме с червените си лъжички. Майка ми първа се справя със своя мини „Фриско“ и посяга към този на татко.

Той дръпва своя „Скакалец“ далеч от ръката й и напомня:

— Мила! Нали ти казах да не си взимаш малък!

— Но аз съм на диета — оправдава се тя. — Трябва да сваля пет килограма за завършването на Кърби!

— Значи калориите от моя сладолед не се броят, така ли? — разсмива се баща ми.

— Стига де! Само да го пробвам! — мръщи се мама.

Не участвам в техните закачки, а се чудя как да отворя дума за Чикаго, но накрая просто се покашлям и съобщавам:

— Снощи говорих с Мариан.

— И какво прави моята биологична леля? — грейнала пита Шарлот.

Въпросът много не допада на майка ми, която изведнъж добива съкрушено изражение. Макар че Шарлот е много умно и чистосърдечно момиче, понякога не се усеща какво говори. Дори може да се окаже, че това е единственото, в което съм по-добра от нея, макар че не ми е помогнало много.

— Добре е — отвръщам аз. — Добре.

— Чудесно! — възкликва баща ми по типичния си гръмогласен начин, но малко по-високо от обичайното. Разбърква сладоледа си, хапва лъжичка и добавя: — Мисля, че наистина е чудесно, че поддържаш връзка с нея.

— Каза ли й, че я каним тук? — подхвърля майка ми.

— И че е добре дошла да отседне у нас? — допълва баща ми.

— Ами, сигурна съм, че ще се чувства много по-добре на хотел. Може да не е „Плаза“, но „Чейз Парк Плаза“ не е за пренебрегване.

— Всъщност двете имаме желание да предприемем едно пътуване — тръгвам право към целта аз.

— Кога? — пита майка ми.

— Следващата седмица.

— Но тогава е балът! — възкликват двете с Шарлот в един глас смаяни.

Повдигам рамене и обяснявам, че съм променила мнението си. Роклята може да бъде върната.

— Да не сте се скарали с Филип? — гледа ме втренчено Шарлот.

Поклащам глава и обяснявам, че всичко е наред.

— Да не би да е, защото искаме първо да се запознаем с него? — предполага баща ми.

— Не — отвръщам аз. — И вярвате или не, сигурна съм, че ще го одобрите. Човек на място е. И много умен. По-скоро неговите родители не биха одобрили мен. Но вие със сигурност ще го харесате.

Моите родители не знаят какво да кажат по този въпрос и се споглеждат.

— Е, къде възнамерявате да отидете? — пита майка ми.

— В Чикаго.

— Защо в Чикаго? — недоумява баща ми, сякаш не е очевидно. Като че ли не са подписвали документите за осиновяване.

— Хм, защото там живее биологичният ми баща — пояснявам аз и едва се сдържам да не лепна едно уместно „по дяволите“ в края на изречението.

— Майчице! Страхотно! Той е музикант — Шарлот ентусиазирано съобщава на родителите ми.

— О? — успява само да каже баща ми. — Вярно ли е?

— Бил е музикант — уточнявам аз. — Всъщност не знаем точно с какво се занимава в момента.

— Ние? — вдига вежди баща ми.

— Аз и Мариан. Тя не е говорила с него доста отдавна.

Почти осемнайсет години.

— Съвсем типично за гимназиалните романси — заключава майка ми и хвърля многозначителен поглед към Шарлот. Все едно й каза: „Внимавай да не си загубиш ума по този твой Ноа, че може някой ден и на твоята врата да почука някой тийнейджър“. После се обръща към мен: — Учили са в една гимназия, нали?

— Да. До дипломирането си — кимвам аз и си мисля, че сигурно Шарлот вече ги е информирала, макар че внимавах да не й давам никакви подробности.

— А в кой колеж е учил? — майка ми се опитва да звучи небрежно, въпреки щекотливата тема.

— Всъщност той не е учил в колеж — казвам аз и лапвам последната хапка с истинско задоволство.

— Така ли? — учудва се баща ми.

— Да. И въпреки това Мариан го е обичала — не сдържам следващата си саркастична забележка аз.

— Защо пък да не го обича заради това? Ти също може да не отидеш в колеж, но ние си те обичаме?

— За пореден път Шарлот не схваща същността на въпроса.

— Правилно — отвръщам аз. — Благодаря, Шарлот.

— Разбира се, че обичаме Кърби, независимо какво ще реши — потвърждава майка ми. — Но тъкмо защото я обичаме, бихме искали да отиде.

— Но, в крайна сметка, ти решаваш, Кърби — заявява баща ми. — Няма да те притискаме.

— Макар че срокът за подаване на документите изтича съвсем скоро — додава майка ми. — Само напомням.

— Защото голямата табела на хладилника не е достатъчна ли?

— Просто казваме, миличка, че нямаш много време — включва се баща ми. — И отказът също е решение.

— Може би биологичният ти баща ще успее да хвърли малко светлина по въпроса — подсказва майка ми.

— Ще ти даде някой добър съвет.

— Да. Може би — отвръщам аз. — Мариан казва, че наистина е много умен.

— Е, това е чудесно. Направо чудесно — възкликва баща ми със същото притеснение, което майка ми напълно споделя. — Обзалагам се, че очаква срещата с нетърпение.

Обмислям дали да не призная истината на баща ми: че Конрад няма никаква представа за моето съществуване, но вместо това просто отговарям:

— Ами да. Сигурно ще бъде забавно.

После се моля наум планът да не се окаже пълен провал. Моля се също Конрад да се окаже образец на успял или най-малкото щастлив човек, който не е посещавал колеж. Че няма да ме отхвърли заради стореното от Мариан. И че, както казва господин Тъли, не е прекалено късно за всички нас.

22.
Мариан

На следващата вечер с разрешението на Кърби (след обичайната доза перчене, че това си е нейна лична работа, че е на осемнайсет и може да прави каквото си иска), се обаждам на родителите й. Докато телефонът звъни, изпитвам необичайно напрежение, каквото не си бях представяла и което едва успявам да овладея, след като баща й вдига слушалката и с плътен, уверен глас изрича:

— Ало, говорите с Арт!

— Здравейте! — започвам аз, втренчила поглед през прозореца на кабинета си. — Обажда се Мариан Колдуел. С бащата на Кърби ли разговарям?

— Да! Разбира се! Здравейте! Аз съм Артър Роуз — после бързо добавя: — Но може да ме наричате Арт. Всички така ми казват.

— Благодаря, Арт. Ааа… предполагам… знаете… за всичко, което се случва през последните седмици — притварям очи и поклащам глава на себе си при мисълта, че за човек, който си вади хляба с писане на сценарии, звуча направо жалко.

— Да, да! Знаем за това — отвръща той. — Сериозно събитие. С жена ми наистина много се радваме за вас с Кърби. За това, че се намерихте и… всичко останало. — Той се разсмива и изведнъж усещам, че вероятно това е компенсаторна реакция и че сигурно се чувства неловко като мен.

— Да. Чудесно е — съгласявам се аз. — Предполагам, Кърби е споделила за идеята ни за следващия уикенд? За пътуването до Чикаго?

— Да. Да, каза ни за това — емоционално изгърмява в слушалката Арт. — Да се запознае с родителите ви, доколкото разбрах?

— Да — потвърждавам аз.

— И с онзи човек, не знам как точно да го наричам? Съжалявам, но доскоро не бях мислил по този въпрос.

— Знам, Арт. Терминологията е някак си… потискаща. Самата аз не знам точно как да го наричам. Може би биологичния й баща? Родният й баща? А може би ще е най-добре да се придържаме към имената. Така ще е по-лесно за всички.

— Добра идея — съгласява се той. — Допада ми… А, между другото, той как се казва?

— Конрад Найт — съобщавам аз и стомахът ми се свива, защото планът ми ясно се очертава в мислите ми. — Всъщност имаме намерение да го потърсим.

— Трябва да призная, че със съпругата ми сме малко притеснени от всичко това, но само защото искаме най-доброто за Кърби и ще я подкрепим във всяко отношение. И много се радваме, че Кърби ни каза за това пътуване, а не замина тайно, както стана предишния път. — Той се изкисква и междувременно дочувам, че Кърби нещо се зъби наблизо до него. След секунда получавам съобщение от нея: „Извинявай. Голям досадник е“.

— Но всъщност вече го преодоляхме — обяснява Арт. — Разбираме защо го е направила. Винаги бихме я подкрепили да ви намери, щом го иска. Много се радваме за нея. И за вас. И за двете ви.

— Благодаря — отвръщам аз.

— А, и слава на бога! С жена ми сме толкова благодарни, че се оказахте такава интелигентна жена. Леле — той подсвирва продължително, на висок тон, който бавно затихва. — Продуцент. Леле!

— О, благодаря, Арт — повтарям отново и не мога да разбера защо ли разговорът с него ми се струва още по-нереален и от срещата ми с Кърби, може би защото връзката ми с него е толкова съдбовна и същевременно чиста случайност. Забременях, родих, в същото време те чакали за дете, агенцията направила избора и ето ни тук сега.

— Наистина. Това е изключителна професия — не спира той. Усещам, че е искрен, че е мил човек, но все пак ми се иска да смени темата. Никакъв шанс обаче.

— Кърби така се гордее с вас — допълва припряно.

— И как не. Това си е голяма работа — да си продуцент на сериал, да живееш в центъра на Ню Йорк. Голямата ябълка. Боже! С жена ми веднъж ходихме там — той отново подсвирва силно. — Мястото е зашеметяващо. Страхотно преживяване, направо не знам как сте успели… Момент. Бихте ли изчакали за секунда, Мариан? Съжалявам, но…

Казвам „да“ и напрягам слух, за да чуя по-добре напрегнатото шушукане, което ми прилича на спор с Кърби. Когато Арт се обажда отново, долавям, че тонът му е с една нотка по-кротък.

— Та, както и да е. Ето, ще ви дам съпругата си. Тя няма търпение да поговори с вас.

Поемам си дълбоко дъх и цялата се стягам, защото да говоря с Арт е едно, но да говоря с майката на Кърби е съвсем друга работа. Сърцето ми бие лудешки в очакване да чуя гласа на жената, отгледала бебето ми.

— Ало? — дочувам аз и усещам, че вече внимателно я анализирам. Иска ми се едновременно да я харесам и да й намеря кусури.

— Здравейте — поздравявам я аз и съм убедена, че каквито и смесени чувства да изпитвам, за нея трябва да е двойно по-сложно. — Аз съм Мариан.

— Аз съм Лин.

— Приятно ми е да се запознаем — преглъщам аз. — Поне по телефона.

— Да — казва тя. — И на мен ми е приятно. Разговорът ни внезапно прекъсва, докато търся как да продължа, да намеря думи да я успокоя, да я уверя, че съм отговорен човек, че не се опитвам да я изместя.

— Много съм ви благодарна, че вие с Арт позволявате на Кърби да дойде с мен до Чикаго — най-после изричам аз.

— Е, все пак е на осемнайсет години. Не е нужно ние да й даваме разрешение за каквото и да било — заявява тя с известна надменност, която ме изненадва. Защо ли очаквах, че ще е някое безгръбначно. — Няма защо да ни благодарите. Ние я подкрепяме. Както и вас.

Учтиви думи, но казани през зъби и разбирам, че само й се иска да е така. Изведнъж това усещане ми се струва познато и започвам да тършувам из мислите си, за да го свържа с нещо, и тогава се сещам, че идва от кратките разговори с бившата съпруга на Питър. Тя иска синът й да ме харесва, но не прекалено. И, разбира се, трябва винаги да си знам мястото, да разпознавам къде е границата. Дори да се омъжа за баща му, аз никога няма да му стана майка. Така, както никога няма бъда майка на Кърби.

— Благодаря — внимателно тръгвам по тънкия лед. — Много ми е приятно, че се запознах с вашата дъщеря.

Вашата дъщеря, повтарям си мислено и имам чувството, че Лин също повтаря тези думи, защото долавям, че тонът й малко омеква.

— Вие сте много мила с нея, за което ви благодаря.

— Винаги — отвръщам аз.

— Значи този уикенд? — продължава тя. — Арт и аз много се вълнуваме заради Кърби. Само че така ни се искаше да не пропуска бала си.

Друго съобщение долита от Кърби: „Ясно ли ти е сега на какво съм подложена?“.

— Е, балът не е кой знае какво — подхвърлям аз и моментално разбирам, че това е грешен отговор.

Естествено, сблъсквам се с хладно мълчание.

— Просто с Арт не разбираме. Защо ще пропуска тази толкова специална вечер, след като вече си беше направила планове и си купи рокля и всичко останало — добавя тя.

Спомням си за роклята на Белинда, поемам си въздух и се чудя как да сменя темата.

— Но Кърби си е такава. Следва само ритъма на своя барабан. В буквалния смисъл — продължава Лин.

Точно като Конрад, мисля си аз, и сърцето ми се свива отново.

— Затова двамата с Арт решихме да я оставим тя сама да реши. Дали да пропусне бала. Тя знае нашето мнение. А сега и вие го знаете.

— Съгласна съм — този път внимавам какви думи ще използвам. — Каквото и да реши тя, искам да знаете, че можете да разчитате на мен като на отговорен придружител. Аз не съм й родител… Изобщо не съм никакъв родител — добавям с нервен смях. — Но ще направя всичко най-добро за Кърби. За вашата дъщеря.

На следващата сутрин Питър ме кани на обяд. Приемам, защото в крайна сметка той ми е шеф и защото, в още по-крайна сметка, сериалът ми е в опасност. Той предлага заведението „Акуавит“, но аз го отхвърлям, понеже не съм в настроение за тежкарски ресторант с херинга, гравлакс и тарталети с еленско месо в менюто си.

— Добре. Тогава ти избери — предлага той.

— „Бъргър Хевън“ — нарочно избирам място за бърза закуска с флуоресцентно осветление, посещавано предимно от туристи и работници от по-бедните квартали, две неща, които са далеч от Питър.

— „Бъргър Хевън“? Сериозно ли? — смайва се той, както очаквах. Направо го виждам как прави физиономия на телефона.

— Да — потвърждавам аз.

— Това не е ли верига за бързо хранене? — пита той, сякаш това е мръсна дума.

— Точно така — отвръщам аз. — С най-хубавите сандвичи с риба тон в града. Да отидем в този на Петдесет и четвърта и Медисън. В един и половина.

След няколко часа се озоваваме един срещу друг на маса в синьо пластмасово сепаре, каквото Питър сигурно не е виждал от години.

— „Бъргър Хевън“. Господи! — продължава да се диви Питър, премята вратовръзката си през рамо и се залавя да разгъва хартиената салфетка. — Явно си ми много ядосана.

— Не си вири носа толкова — приземявам го аз.

— А, значи ти не си кулинарен сноб, така ли? Ясно. Добре се справяш — вдига иронично вежди Питър.

— Не съм — отсичам и си мисля за Кърби, за родителите й и съм твърдо решена да се дистанцирам от безпардонното високомерие на Манхатън. — Изобщо не съм сноб.

— Един сандвич с риба тон няма да ти помогне много в това — с усмивка се навежда към мен той. Смигва ми и изглежда безобразно привлекателен. В този момент пристига сервитьорката, сръчно приготвя електронния си тефтер и пита дали сме готови с поръчката.

— Един сандвич с риба тон за дамата — поръчва Питър и видимо се забавлява. — С всичко, което й се полага.

— Без нищо — намесвам се аз. — Искам го без гарнитури. С бял препечен хляб.

— Ах, какво скромно създание си ми ти — прошепва ми той, после поглежда нацупената сервитьорка.

— А пък аз ще си взема един от божествените ви бургери.

— Със сирене ли?

— Разбира се. С чедър. И бекон.

— Картофки?

— Защо не.

— Нещо за пиене?

— Само вода — отговаряме в един глас.

— За мен чешмяна. Минерална за него — добавям аз и го дарявам с тържествуваща усмивка, преди той да успее да откаже.

— Газирана, моля — добавя той. — Имате ли „Перие“? Тя кимва, пита дали искаме още нещо, после се завърта на пети и се отдалечава.

— Добре. Хайде сега ми кажи за какво е всичко това? — продължава да се чуди Питър и се оглежда наоколо.

Свивам небрежно рамене. Защото истината е, че и аз самата не знам какво се опитвам да докажа, освен че е лицемерен и критичен към всичко — от заведенията за бързи закуски до тайните за осиновени деца.

— По-добре ти ми кажи. Какво става с моя сериал? Предполагам затова сме тук.

— Да — усмихва ми се той. — Прекратихме договора на Анджела, но спасих сериала ти. Запазваш си излъчването в четвъртък, но ще трябва да се примириш с осем часа, а бюджетът ти е съкратен само с десет процента.

Кимвам и го дарявам с най-сдържаната усмивка, в потвърждение на това, че можеше да бъде и много по-зле.

— Няма защо — иронизира ме той.

— Благодаря — най-сетне казвам аз и се чудя защо ли не съм щастлива от новината.

— Беше на косъм без Анджела. Сега наистина ще трябва добре да се постараеш, поне с първите няколко епизода.

— Ще го направим — заявявам решително.

— Вече наясно ли си с развитието?

— Да. Ще я сполети съдбата на Маклийн Стивънсън — обяснявам аз, имайки предвид гибелта на един от персонажите в сериала „Военнополева болница“.

Питър се усмихва на асоциацията, когато цитирам Радара, герой от първия ми любим сериал.

— „Самолетът на Хенри Блейк е бил свален над Японско море… Паднал е… Оцелели няма.“

— И тъкмо това е една от многото причини да те обичам — казва той през смях. — Трябва да те предупредя обаче, че рекламодателите може и да не одобрят трагичната й смърт.

— Обясни й им, че много ме бива по финалите — отвръщам аз.

— Липсваш ми, шампионе — поклаща глава той, видимо очарован от моето преобразяване. — Готов съм да сме си пак така, както преди.

— Кое така имаш предвид? — втренчвам се в него. — Да сме убийствената двойка, гастролираща по изисканите ресторанти из Манхатън ли?

— Не забравяй и Бруклин — закачливо допълва той. — Знаеш колко харесвам Питър Лугър.

Гледам го, без да трепвам, и внимавам да не се усмихна.

Оглежда се, свикнал да сме заобиколени от почитатели, които винаги безпогрешно го разпознават, после ми хвърля съблазнителен поглед.

— Какво? — питам аз.

Той поклаща глава, навежда се през масата, сграбчва ме за двете китки и здраво ги стисва.

— Така в леглото. В моето. В твоето. В луксозни хотели или „Сюпър Ейтс“. Ти решаваш.

Завладява ме прилив на нежност, на който се опитвам да устоя. Дръпвам ръцете си, но той ме стисва още по-силно, което само засилва тръпката. Мразя да го обичам толкова.

— Спри — с престорена строгост казвам аз.

Той изчаква минута, преди да ме пусне, но погледите ни не се отделят.

— Ела с мен у дома още сега — предлага ми Питър. — Искам да се любим.

— Имаш нужда да се увериш, че това е любов? — дразня го аз.

— Знаеш, че е така.

— Имам да убивам един персонаж — продължавам играта аз. — А и трябва да се приготвя за път.

— Къде ще ходиш — гледа ме той с вдигнати вежди.

— В Чикаго. Заминавам в петък.

— Ще отскочиш до вашите ли? — любопитства той. — Майка ти не беше ли тук съвсем скоро?

— Отивам да се срещна с Конрад — пояснявам. — Заедно с Кърби.

Питър ми хвърля усмивка, която би ме разтопила, ако не бях толкова уплашена. Цялото му лице засиява насреща ми от изненада и възхищение.

— Браво на теб — възкликва той със съвсем лека нотка на снизхождение. Толкова лека, че не бих могла да му се ядосам, освен ако не бях се подготвила да му се ядосвам за всичко изобщо: за кариерата му, за неговата интелигентност, за невероятно привлекателната му външност. — Искаш ли да поговорим за това?

— Не.

— А за нас? Може ли да поговорим за нас?

— Можем да говорим за нас, когато се върна — отвръщам аз, защото знам, че е невъзможно да мисля за нашите отношения преди пътуването ми до Чикаго.

— Значи ще поговорим. И после ще се любим? — Питър отмества един кичур коса от лицето ми и го прехвърля зад ухото ми.

— Ще видим — отговарям уклончиво и се надявам, че не може да забележи как настръхна кожата ми, когато си дадох сметка колко е голям шансът да отблъсна Питър, ако Конрад приеме добре онова, което съм му причинила.

23.
Кърби

Петък вечер е. Седмицата преди бала, а още не съм казала на Филип, че няма да ходим. Разменяхме си съобщения — писмени и на гласова поща, дори хапливи закачки на фейсбук стената, но не бяхме имали шанс да поговорим, след като взех това решение. Така че, когато най-после го намирам по телефона, с облекчение и вълнение се заслушвам в гласа му.

— Какво правиш? — питам го аз, прегърнала коленете си.

Той ми разказва с приглушен глас, че разглежда книги в „Лефт Банк Букс“.

— Да не би да прекарваш петъчните вечери в книжарниците? — възкликвам с искрен интерес, но се притеснявам, че звуча като Белинда, която се отнася с ирония към всичко, което предполага доброволно просвещение.

— Мислех, че тази вечер един автор ще раздава автографи. Автор, когото харесвам — обяснява той. — Но съм объркал датите. Ще бъде следващия петък… Затова се мотая тук да поразгледам това-онова. Искаш ли да дойдеш?

— Да — отговарям без колебание. — С удоволствие ще дойда. Ти в Сентрал Уест Енд ли си?

— Да. На Юклид. Побързай.

— Защо?

— Не знам точно… Защото някак си ми липсваш?

— О — широка усмивка се появява на лицето ми. — Е, и ти някак си ми липсваш.

Замаяна от вълнение, си повтарям разговора ни, затварям и се втурвам към вратата, като умело се изплъзвам на родителите си, които ме причакват с нова порция въпроси затова как е възможно да се откажа от бала. О, не знам точно, ей, хора. Може би, защото една среща с трима кръвни роднини ми се вижда съвсем мъничко по-важна от това да зяпам някакви малоумници, едната от които с крадена рокля, как се кълчотят на песните на Кеша.

Сентрал Уест Енд е само на три-четири километра от моя квартал „Сейнт Луис Хилс“, дотам се стига бързо в този час на деня, тъй като трафикът вече не е толкова натоварен. Въпреки това ми се вижда съвсем различен свят и самата аз се чувствам някак по-привлекателна, като наближавам улицата с бутици и ресторанти. Намирам свободно място точно пред книжарницата и внимателно паркирам до тротоара очуканата „Хонда Акорд“, която делим с Шарлот, и веднага мярвам Филип през отворената врата — седнал на пода със скръстени крака, да гали една сива, дългокосместа котка, а до него е натрупана камара с книги.

Когато слизам от колата, той вдига поглед и ми се усмихва широко.

— Здрасти! Отдавна не съм те виждал.

— Здрасти! — усмихвам се на свой ред, влизам и сядам на пода до него; котката е изпаднала в такова умиление, че дори не ме поглежда.

— Кърби, запознай се със Спайк — най-образованата котка на света. Спайк, това е Кърби — представя ни Филип. — Най-… — поглежда ме и търси точните думи.

— Е, Спайк, да кажем, че далеч не съм най-образованото момиче на света — признавам аз.

— Да, но е много по-умна, отколкото показва — прошепва Филип на ухото на Спайк — на онова, което не гали. — Освен това е и меломан. Има най-добрия музикален вкус, който съм срещал. И това е абсолютен факт.

Усмихвам се, поласкана от този комплимент, и в същия момент забелязвам тъмносинята му тениска, на която пише с големи букви: УИЛИ, ЕМИЛУ, МЪРЛ ЕНД ЛЕЙСИ ДЖЕЙ.

— Харесва ми тениската ти — отбелязвам аз.

— Обичаш ли кънтри музика? — пита ме той.

— Хм, е тук вече ще кажа едно голямо не — разсмивам се аз, — но оценявам влиянието й. Не мога да не отдам дължимото на Мърл.

— О, да. Спайк е съгласен. Обича да танцува на „Оки от Мъскоги“, но общо взето вкусът му е еклектичен. Като твоя. — Спайк замърква още по-силно, ляга по гръб и разперва лапи.

Усмихвам се и гальовно закачам Спайк.

— Страхотен котарак… Виждала ли си Капитан Немо или Джамайка? Предците му?

Поклащам глава и се чудя как е възможно всичко, което излиза от устата му, да звучи очарователно.

— Те също бяха страхотни. Най-напред беше Капитан Немо. Бяха го спасили от удавяне… Затова го бяха кръстили така. А Джамайка е кръстена на писателката Джамайка Кинкейд. Двете Джамайки всъщност се срещнаха, когато авторката дойде тук да дава автографи.

Кимвам, досещайки се, че Джамайка Кинкейд е писателка, вероятно известна, за която се предполага, че би трябвало да съм чувала, и си отбелязвам наум, че трябва да я проверя, както направих с Едит Уортън след пътуването ми до Ню Йорк. Освен това си казах, че независимо дали ще уча в колеж, или не, ще трябва да започна да чета повече, особено ако искам да общувам с такива умни хора.

— Да, Немо и Джамайка бяха страхотни, но аз съм пристрастен към ей този Спайк. Много е смел и упорит. Знае какво иска и не се притеснява да си го покаже — обяснява ми Филип точно когато Спайк надава едно много дълго, звучно, красноречиво мяучене.

— Виждаш ли какво имам предвид? — усмихва ми се Филип.

— Да. Виждам — разсмивам се аз.

С Филип се споглеждаме за кратко, но многозначително, кожата ми настръхва и пламва.

— Спайк обаче веднъж здраво загази — продължава Филип. — Нали така, Спайки, момче?

— Какво направи? — питам с усмивка.

— Опита се да открадне една детска книжка с мъхеста корица. Свалил я от рафта и я завлякъл в задната стая. Имаше неприятности със собственика.

Усмивката ми угасва, като се сещам за Белинда, и се чудя дали Филип знае какво се е случило. Може Белинда да е казала на Джейк. Възможно ли бе да е наясно с историята и да си мисли, че и аз съм като Белинда? Едва ли, успокоявам се аз. Въпреки шеговития тон, с който разказа инцидента със Спайк, не мога да си представя, че би си затворил очите пред кражба. Обмислям дали да не му разкажа за случилото се, но моята лоялност не ми позволява и се отказвам.

Филип явно е забелязал изражението ми, защото сяда по-изправен, изтупва длани в джинсите си, от което във въздуха се разхвърчават котешки косми, кихва три пъти и ме пита:

— Какво има?

— Наздраве. Да не си алергичен? — пренебрегвам въпроса му аз.

— Да — кимва той. — Но си струва заради него.

Усмихвам се и пак се замислям за Белинда — дали си струва да правя това за нея.

— Исках да обсъдя нещо с теб — започвам колебливо, като се опитвам да се убедя, че Мариан е права. Освен за хвърлените на вятъра пари за смокинг (който, надявам се, все още може да върне), нито едно момче не би се двоумило дали да пропусне бала си. — Може ли да отидем някъде? Да поговорим?

— Разбира се — отвръща той. — Гладна ли си? Искаш ли да си вземем по пица?

— Не съм особено гладна — поклащам глава. — Можем само да се поразходим? Вечерта е толкова приятна. Освен ако ти не си гладен?

— Не. Добре съм. Ще ми е приятно да се разходим — уверява ме с разбиращ поглед, после махва за довиждане на касиерката, сбогува се със Спайк и ме повежда към отворената врата. Излизаме на Юклид авеню.

Смрачава се. Вървим смълчани по тихата улица през тунела от дървета.

— Във връзка с бала… — най-после се решавам аз, — ще се наложи да се откажа.

— Сериозно ли? — той спира и ме поглежда разочарован.

— Съжалявам. Искаше ми се да отида, но… няма да мога.

— Няма проблем — заявява той. — Само, моля те, кажи ми дали не ме отхвърляш заради някакво супер момче от „Дюбург“?

— Не! — отричам светкавично и си мисля за друга дума от САТ. — Това всъщност е оксиморон.

Той се усмихва и тръгваме отново.

— Не че не искам да отида. Просто Белинда и аз се скарахме сериозно. И си мисля, че няма да е редно да съм там, ако… спорът не се реши.

— Е, може би дотогава ще се реши — окуражава ме.

— Не ми се вярва.

— Добре — продължава Филип. — А сигурна ли си, че не искаш да отидем сами? Само ние двамата, без Джейк и Белинда?

— Виж, работата е там, че тя наистина е най-близката ми приятелка в училище. — Внимателно наблюдавам реакцията му и се опитвам да разбера дали не съм пропуснала нещо в погледа му, но, изглежда, той няма нищо против това признание. — В известен смисъл съм единак.

Той кимва, но май това не го впечатлява.

— Затова си мисля, че ще е най-добре да го пропусна — пояснявам аз. — Всъщност изобщо не съм от този тип момичета, които обичат да ходят по балове.

— Забелязвам — усмихва се той.

— Ами да. Донякъде Белинда ме накара. И аз се съгласих, защото… ами, защото ми хареса идеята да отида някъде хубаво облечена заедно с теб.

— Уау. Наистина ли? — изненадва се той. — Караш ме да се изчервя.

— Ти? Да се изчервиш? — вдигам високо вежди аз.

— Какво, да не мислиш, че азиатците не могат да се изчервяват? — пита ме той през смях.

— Не исках да кажа това — усещам, че на свой ред поруменявам. — Просто не приличаш на човек, който би се притеснявал.

— Обзалагам се, че ти можеш да ме провокираш — предизвиква ме той.

— Добре — отвръщам аз и усещам, че този флирт ме кара да се изпотявам и да дишам по странен начин. — Харесвам очите ти.

— Благодаря.

— Всъщност какъв цвят са?

— Светлокафяви.

— Според мен са масленозелени.

Той ми се усмихва свенливо, после свежда поглед към земята.

— Харесвам и усмивката ти — продължавам аз и виждам как той грейва насреща ми. — И си мисля, че щеше да е много хубаво да можех да отида на бала с теб.

— Е, сега вече ме накара да се изчервя. Можеш да спреш дотук.

Поглеждам го и забелязвам нежна руменина по гладката му златиста кожа.

— Но не мога да отида. Заради Белинда. А пък и трябва да замина за Чикаго. Отивам да се запозная с родителите на Мариан. И с баща си. Не истинския ми баща, разбира се, а… другия — преглъщам нервно аз. — Стана някак внезапно. А и Мариан е свободна този уикенд…

— Виж. Разбирам всичко, Кърби. Напълно — заявява той, докато ръцете ни се поклащат в един ритъм. Докосват се леко, сякаш той го предизвика, и само след секунди ръката ми се озовава в неговата, здраво стисната. — Наистина, много се вълнувам заради теб и нямам търпение да ми разкажеш всичко, след като се върнеш.

— Да. Наистина е вълнуващо — съгласявам се аз, макар че единственото, върху което мога да се концентрирам в този момент, е, че открито се държа за ръка с единственото момче, което някога съм харесвала.

После, сякаш всичко това не стигаше да примирам от вълнение, Филип рязко спира точно пред фонтана на „Мериленд Плаза“, обръща се към мен и хваща дясната ми ръка. Дръпва ме към себе си, така че телата ни почти се докосват и усещам огромното му вълнение, също като моето. И най-сетне се случва. Той се навежда и блъсваме лицата си. Усмихва ми се, завърта глава на другата страна и опитва отново. Този път се получава. Целувката ни е нежна, бавна и кара стомахът ми да тръпне, което ми напомня как двете с Шарлот загрявахме шоколадови суфлета от „Мербс“ в микровълновата фурна, които отвън запазваха хрупкава коричка, а вътрешността се стопяваше.

След няколко секунди се отделяме, оглеждаме се притеснени, за да проверим дали някой ни наблюдава, после продължаваме разходката си, сякаш току-що не се бе случило това разтърсващо събитие.

— Разкажи ми за тези твои барабани? — подканя ме той.

— Какво? — учудвам се аз, защото много бях внимавала да не споменавам тази тема. Щях да съм неприятно изненадана, ако се окажеше някой от онези тъпаци, които си мислят, че момичета, които свирят на барабани, са странни и за всеки случай реших да си премълча.

— Видях снимка на барабани на фейсбук страницата ти. Твои ли са?

— Да — кимвам аз.

— Това е страхотно — възкликва той и ми се струва, че е искрен.

Усмихвам се и започвам да разказвам за барабаните и усещам как щастието ми напира с всяка измината минута. Той ми задава всевъзможни въпроси, сякаш наистина това го интересува, колкото мен.

— Сериозно — уверява ме Филип. — Това е най-страхотното нещо, което съм чувал да прави някое момиче. Невероятно.

— Благодаря — отвръщам аз. Усещам как засиявам цяла, докато разговорът ни продължава, завиваме надясно, после наляво и цяла вечност обикаляме из Сентрал Уест Енд.

24.
Мариан

Вечерта преди пътуването ми Клодия и Джес идват, за да ми помогнат да събера багажа си и да ми окажат морална подкрепа или, както Джес обича да се шегува, „неморална“ подкрепа. Тя е в едно от своите специално непочтителни, диво възторжени настроения, възпламенена от водката „Кетъл Уан“ и „Ред Бул“, които пие след посещение при дерматолога си по-рано същия ден. Както казва Клодия — ботоксът и филърите имат голям принос към личността й.

— Това е възхитително! Откъде го взе? — Джес дръпва една плетена туника на „Шанел“ от гардероба ми. Без много да му мисли, се съблича, смъква джинсите и бялата си тениска и я облича. Стои й ужасно, прекалено къса и раздърпана за източената й и невероятно слаба фигура.

— Веднага го свали — нареждам й аз. — Предпочитам просто да ме наричаш ниска и дебела, вместо да ми го показваш по този начин.

Джес поклаща глава, сякаш се държа смехотворно, но забелязвам, че придърпва назад роклята в талията и крадешком се поглежда в огледалото, сякаш за да реши как ли ще изглежда с един-два по-малки размера.

— Концентрирай се — подвиква й Клодия и щраква два пъти с пръсти. Това е нейният лек упрек, но усещам, че е ядосана на Джес и й се иска да се занимава с емоционалната страна на предстоящото изпитание в живота ми.

— Концентрирана съм — намигва ни Джес, която вече се разхожда само по джинси и сутиен с леопардова шарка. Навежда се и започва да разглежда съдържанието на куфара ми, сякаш аз не съм в стаята. — А освен това мисля, че трябва да си вземе някакво по-хубаво бельо, какво ще кажеш?

— Бельото й си е достатъчно хубаво — натъртва Клодия, след като оглежда малката купчинка съвършено целомъдрени, бели, памучни бикини.

— Мисля, че трябва да се цели в нещо повече от хубаво — Джес се опитва да направи физиономия, но неподвижното й чело не позволява това.

— И защо? — включвам се аз, макар че добре знам какво има предвид.

— В случай че вие, двамата, с Конрад решите да… отново.

— Джес! — възмутена не по-малко от мен виква Клодия.

— Какво? — пита Джес. — Възможно е, нали се сещате, да възпламенят старата искра.

— Искрата, която обърка живота ми ли? — напомням аз.

— Искрата, която създаде живот — заявява Джес и изведнъж тя се оказва трезвата сред нас.

Кимвам, сякаш потвърждавам мнението й, тихомълком потвърждавам, че никога няма да мога да съжалявам за случилото се, особено сега, след като познавам вече Кърби.

— Освен това майка ти не ти ли е казвала, че ако те хванат, трябва да си с най-хубавото си бельо?

— Да — въздъхвам аз. — В случай че стане пожар.

— Точно така — Джес посочва към мен.

— О, боже — започвам да нервнича аз. — Нима сериозно вярваш, че в този уикенд има романтичен потенциал?

— Да — отсича Джес. — За мен всеки уикенд има романтичен потенциал.

Казвам й, че е извратена, а Клодия й напомня, че си имам приятел.

— Сега са в пауза — запъва се Джес.

— Известни последни думи. Помниш ли Рос и Клои от копирния център — правя аз асоциация с телевизионен сериал, както винаги с удоволствие.

— Уфф — презрително се мръщи Джес. — Само Рос, един безгръбначен досадник, измислен образ може да е толкова загубен, че да признае за изневяра, докато връзката му е била „в пауза“.

Клодия й хвърля гузен поглед, явно припомняйки си собствената кратка авантюра през временната раздяла с Бен.

— Или ей тази твоя най-добра приятелка? Да ти напомня ли за Ричард?

— А, браво на теб — разсмива се Джес. — Ти и Рос, ставате двама загубеняци.

— Добре, слушайте — решително се намесвам аз, след като слагам най-удобното си долнище от пижама и една прастара тениска на Мичиган в куфара и го затварям. — Няма да се целувам с никого този уикенд. Нито ще скъсвам с Питър, нито нещо подобно.

— Тогава как си представяш цялата работа? — пита разочарована Джес. — Когато го видиш след толкова време? Какво ще му кажеш?

— Нямам идея — признавам аз.

— Не мислиш ли, че трябва да му се обадиш преди това, да го предупредиш, а не направо да му цъфнеш на вратата? — поглежда ме Клодия.

— А според теб трябва ли? — учудено питам аз, сякаш тази мисъл никога не ми е идвала наум.

— Не знам, ти ми кажи. Би ли ти се искало Кърби да се беше обадила, преди да те посети? — продължава Клодия.

Опитвам се да намеря оправдание за решението си и й обяснявам, че едва ли това би променило нещо. Само би ме притеснило излишно.

— Аз пък си мисля, че се надяваш да не го намериш вкъщи — заяжда се Джес. — Класическо бягство от проблемите. Ще си спечелиш някоя и друга годинка живот.

Още като дочувам тези думи, осъзнавам как точно закова положението. Разтягах разни версии, като се оправдавах с Кърби, но истината бе, че най-малко от всичко ми се искаше да се срещна отново с Конрад Найт. Само при мисълта за него стомахът ми се свиваше на топка и дори попитах приятелките си дали е наложително да придружа Кърби при повторното й изпитание.

— Ама какви ги дрънкаш? — драматично зяпва насреща ми Джес, сякаш за да компенсира замръзналата си физиономия.

Дори Клодия я подкрепя и енергично клати глава.

— Мариан, не. Не можеш да причиниш това на Кърби. А още по-малко на Конрад.

— Беше просто една идея.

— Доста скапана — уточнява Джес, а Клодия я подкрепя.

— Да. Ще трябва да преглътнеш тоя горчив залък, момиче. Намъквай памучните бабешки гащи — подканя ме Джес. — Време е.

— Крайно време — допълва Клодия.

— Добре. Добре. Схванах! — отвръщам аз с неудобство да съм на горещия стол, обикновено запазено място за Джес. Поемам си дълбоко въздух и се чудя как ли ще изкарам следващите седемдесет и два часа, но едно нещо знам със сигурност: няма да е същото, както през последните осемнайсет години.

След дванайсет часа и болезнено ранен сутрешен полет стоя на летище „О’Хеър“ и чакам куфара и баща си, нещо, което съм правила сигурно петдесет пъти след заминаването си в колежа. Но този път е съвсем различно и докато се взирам в лентата, затрупана с багаж, започвам да се питам защо ли не си наех кола, или не помолих майка ми да ме вземе. Но тя настоя, че така ще е най-добре — че двамата с баща ми имаме нужда да си поговорим преди появяването на Кърби и по нейните думи „да приемем миналото“. С него не сме имали възможност да разговаряме, след като всичко излезе наяве, и докато наблюдавам приближаването на чантата си, ми хрумва, че в известен смисъл това ще е първият ни откровен момент от осемнайсет години — целия ми живот на възрастен човек. Чувствам се притеснена, но същевременно развълнувана от предстоящото ново начало и се надявам той да изпитва същото.

След секунди си взимам чантата, обръщам се към изхода и го съзирам да се приближава към мен. Винаги си е бил слаб, но сега ми се струва по-слаб отпреди, а също и уморен, с онова концентрирано, напрегнато изражение, което получава след безсънна нощ при подготовка на голямо дело.

— Здравей, татко — казвам аз, когато вече е на крачка от мен.

— Здравей, мила — поздравява ме той и ме засипва с обичайните въпроси: Как е работата? Планирам ли пътуване през лятото? Вече става горещо, лятото наближава, дори в Чикаго.

Колкото повече минути минават, толкова повече нараства напрежението помежду ни, само че този път не е типичното, нервно напрежение, а по-скоро приятно очакване. Двамата добре знаем каква е целта на това посещение и какво трябва да обсъдим съвсем скоро, но никой от нас не бърза да подхване темата. Чакали сме толкова дълго, какво са още няколко километра до дома. Затова той продължава да кара, съсредоточен в пътя, а музиката от радиото успява да заглади ръбовете на настроението ни.

Когато най-сетне излиза на Грийн Бей Роуд, близо до къщата ни, той се покашля и си мисля, че най-сетне мигът настъпи. Може би ще започне с нещо за онова лято. С нещо за избора ми. Или пък нещо за гостенката ни от Сейнт Луис, пристигаща само след два часа. Вместо това той казва:

— Майка ти се е развихрила в кухнята. Малко се престарава, както винаги. Какво ще кажеш да й дадем още време? Може да си изберем произволна посока. Отдавна не сме…

Поглеждам го объркана за миг, тогава си припомням онази стара игра, която си измислихме, като бях пет-шестгодишна. Качвахме се на колата, аз затварях очи и когато наближавахме кръстовище, той ме питаше: „Наляво, надясно или направо?“. Понякога избирах една от трите възможности, друг път държах все на една посока.

Ляво, дясно, ляво, право, нареждах аз, заради което той се шегуваше, че така бихме могли да попаднем в Гватемала или Саскачеван, и всеки път аз си представях, че стигаме до някое от тези места. Или пък — още по-вълнуващо, макар и плашещо — че се загубваме. Че се озоваваме в средата на нищото, без храна и вода, при екстремни температури. Разбира се, знаех, че това не би могло да се случи, че не бихме стигнали по-далеч от Нейпървил или някое друго от западните предградия. Въпреки това, когато стигахме до място без изход и баща ми ме караше да отворя очи, винаги изпитвах тръпка при вида на най-обикновеното място, до което бяхме стигнали двамата, все едно дали беше автокъща, оптика или алеята пред нечий гараж. Всеки път неистово се забавлявахме, особено когато продължавахме играта и влизахме в оказиона да договаряме вишневочервено ауди кабриолет или мерехме очила за четене, дори веднъж почукахме на вратата на една къща под предлог, че търсим изгубеното си кученце.

Когато станах малко по-голяма и вече се ориентирах в града, започнах да се преструвам и да надничам с едно око, а баща ми се правеше, че не забелязва, и така — изненада! — озовавахме се пред някоя сладкарница или пред мола, или до някой от любимите ни паркове, като двамата възторжено възкликвахме за големия късмет, който сме извадили. И тогава ми идва наум, че онези моменти не бяха много по-различни от случващото се сега в колата — и двамата се преструваме, но всеки от нас добре осъзнава, че другият знае.

— Бих поиграла с удоволствие — усмихвам се и бързо залепям чело в стъклото на вратата си. — Готов ли си.

— Затвори ли вече очи?

— Да — лъжа го аз.

— Добре. Казвай — подканя ме той, когато стигаме до следващото кръстовище. — Ляво, дясно или направо?

— Дясно — отвръщам аз и се опитвам да проникна в мислите му, да реша къде ли би искал да отиде. Накрая решавам, че Гилсън Парк ще е последната ни спирка.

— Определено дясно.

Продължавам да го водя от Грийн Бей на изток към Шеридан, по познатата част от шосето, свързващо предградията на Норт Шор, което лъкатуши покрай езерото измежду великолепните къщи, пристанища и долове — класически сценарий за филмите на Джон Хюз.

— Направо — продължавам с инструкциите и поемаме на юг, покрай началното училище „Уинетка“ и сънливия Кенилуърт и стигаме до кръстовището между Лейк и Шеридан.

— Ляво — нареждам аз, после веднага посочвам дясно по Мичиган авеню, после през южната порта на парка.

— Е! Дотук сме! — доволно съобщава баща ми. — Няма да повярваш къде се озовахме!

— Ооо! — изправям се аз и се преструвам на страшно изненадана. — Гилсън Парк! Невероятно!

Той поклаща глава и се разсмива, после се насочва към паркинга до игрището за софтбол.

— Браво на теб — признава той, щом слизаме от колата.

— Какво искаш да кажеш? — мръщя се и му хвърлям бегъл поглед. — Нищо не виждах. Можехме да се окажем на всяко друго място.

— Дори в Саскачеван — подмята той.

— Дори в Саскачеван — съгласявам се аз, докато следваме лъкатушещия път към малкото кейче. Денят е слънчев, топъл, но ветровит и аз придържам косата на тила си с една ръка, за да не се разпилява по лицето ми.

В един момент той бръква в джоба си и изважда оттам ластик и ми го подава.

— Случайно ли ти е в джоба? — питам го изненадана.

— Имам и кламер, ако предпочиташ — усмихва ми се той.

— А безопасна игла? — пробвам го аз.

— В колата е.

— Е, сега вече съм спокойна.

Стигаме до една пейка близо до водата и сядаме — и двамата се разполагаме в средата. Казвам му, че помня времето, когато краката ми висяха във въздуха. А той ми отвръща, че няма да ми се остави току-така: той пък си спомня как ме е бутал с количка като бебе.

Ето ти на — дойдохме си на думата. Бебе. Вече няма измъкване.

— Татко — започвам първа аз. — Мама ми каза, че си искал да я задържа.

— Просто се радвам, че реши да я родиш — изрича той без нито миг колебание.

Давам си сметка колко много си приличаме. Толкова време сме избягвали темата, а в следващия миг се впускаме в нея напред с главата. Осъзнавам също, че той не отговори на въпроса ми.

— Но ти си искал да я задържа. Нали така?

— Това е труден въпрос… Не исках да я загубя завинаги — обяснява ми той. Носи тъмни авиаторски очила, въпреки това присвива очи към водата, около тях се появяват бръчки, които забелязвам, и около устните му. — Но виж само. Оказва се, че не сме я загубили.

— Татко? — обръщам се цялата към него, моите очи също се крият зад тъмни очила.

— Кажи, миличка?

— Съжалявам, че не ти казах. Иска ми се да го бях направила.

— Няма нищо, мила моя.

— Просто бях толкова… притеснена — гласът ми се прекършва. Думата не е достатъчно силна, за да опише какво изпитвах тогава. — Бях смазана, засрамена. Не исках да те разочаровам. Сега, от позицията на моите трийсет и шест години, разбирам, че не е било краят на света. Но на осемнайсет не можех да го разбера… просто не можех.

— Миличка. Разбирам. Винаги съм те разбирал. Нито за миг не съм си помислил нещо лошо за теб… Но ми се иска да можех да съм до теб.

— Не беше само това обаче — продължавам аз. — Не исках да те тревожа. Работиш толкова много и винаги си ми осигурявал всичко, което поискам. А аз още с първите стъпки в живота правя най-голямата грешка, която може да направи едно момиче, и просто…

— Но, мила, всъщност е така. Било е грешка. Не си искала да нараниш никого. Може да си предала себе си, но не си предала мен.

— Това не може да е истина — възразих аз. — Можеш да го мислиш сега, но тогава…

— Мариан. Погледни ме — казва той и сваля очилата си. — С майка ти винаги сме били много горди с теб. Винаги.

Кимвам и прошепвам „благодаря“. Настъпва дълго мълчание.

— Всъщност вината е на мама — нарушавам тишината с въздишка. Усмихвам се, но неговото изражение си остава сериозно.

— Направила е, каквото е могла — вдига рамене той и не мога да не изпитам умиление от начина, по който я защитава.

— Само се пошегувах — уточнявам аз.

— Знам. Но много дълго време я обвинявах. Много по-дълго, отколкото осъзнавах… Всеки път, когато видехме някое бебе. Или когато някои приятели имаха внуче… Исках да е с нас — прошепва той. После изважда от портфейла си нейна снимка. Същата, която имам и аз. Единствената, която имам.

— Прилича на теб. Същата си на първите си снимки.

Кимвам.

— Още ли е така? — примигва той. — Още ли прилича на теб?

— Да. Особено в ушите — усмихвам се и ги притискам към главата си. — И на твоите. За което съвсем малко ти благодаря.

Опитва се да се разсмее, но се дочува нещо като хълцане, прикриващо едва сподавено хлипане.

— Ще видиш — продължавам аз. — Нямам търпение да ви запозная.

— Знам — уверява ме той. — Не мога да повярвам, че е толкова голяма… Вече е млада жена.

— Кара ме да се чувствам толкова стара — въздъхвам аз.

— Нямаш представа какво означава това — татко прокарва ръце през посребрялата си коса. Изведнъж сърцето ми се свива, като си помислям как остарява, притеснявам се за мига, в който няма да го има. Толкова съм благодарна, че е доживял този ден.

— Знаеш ли, тази сутрин, докато се бръснех, си мислех за тази бебешка снимка — той отново свежда поглед към нея. — Колко пъти съм я гледал, когато съм оставал сам… Броях годините… опитвах се да си я представя в различна възраст. И си мислех, ето днес ще я срещна, най-после, след толкова време, онова бебе, онова малко момиченце е загубено завинаги.

Кимвам и по начина, по който ми говори, усещам, че не просто споделя на глас мислите си, а иска да ми каже нещо повече.

— И тогава осъзнавам, че случилото се няма значение. Че се е случило с теб. Моето дете го няма. Моето момиченце си е отишло.

— Татко! Не съм си отишла — възнегодувах аз.

— Знам, знам. Но в много отношения не си същата — поклаща замислено глава той. — Естествено, виждаме те. Говорим с теб. Знаем какво правиш, наблюдаваме приятелствата ти и отношенията ти с хората, кариерата ти, живота ти. Но въпреки всички наши намерения и цели, вече не си наша.

Поглежда ме, както прави в съдебната зала, сякаш търси подходящите думи, които знам, че ще намери.

— Става нещо такова — продължава той. — Кърби е на осемнайсет, нали така?

— Да — аз осъзнавам, че за първи път споменава името й.

— И скоро ще напусне дома си? Ще тръгне по големия свят сама. С божията воля ще се заеме със смислени, важни дела. И дори да бяхме споделили всички тези години с нея. Ти да беше ги споделила с нея… Пак щеше да те напусне… Опитвам се да ти кажа, че животът отлита като миг. Препуска. Неусетно се изнизват сезони, години. Затова трябва да направим най-доброто, на което сме способни. По отношение на изборите, които правим. На кратките ни мигове заедно. — Той въздъхва. — Пропуснали сме много дни, години и спомени с нея. Но сега можем да я опознаем. Можем да я прегърнем. И ще го направим.

Брадичката му потреперва. Отново ми се вижда остарял, но успява да овладее сълзите си.

— Да му се не види — поклаща глава той.

— Какво?

— Нося ластик, кламер, но не и носна кърпичка.

Разсмивам се, а той се накланя и ме прегръща по-силно и по-дълго от всякога.

— Да се прибираме у дома — изправя се бързо той. — Искам да се запозная с внучката си.

Връщаме се по най-краткия път и заварваме майка ми още в кухнята да разбива сложния крем за сладкиша. Макар че обикновено готви по свои стари, отдавна изпитани рецепти, този ден е разтворила две готварски книги на плота.

— Здравейте, мили мои — посреща ни тя с любопитен поглед. Поглежда първо баща ми, после отново мен, после обръща очи към него. Естествено, очаква да й разказваме, но баща ми и аз не издаваме абсолютно нищо, вместо това обсъждаме предястията й.

— Всичко изглежда много вкусно — констатира баща ми.

— И красиво — допълвам аз.

— Е? — с огромно нетърпение подхваща тя, след като ни благодари. — Е? Как мина?

— Кое как мина? — учудвам се аз.

— Поговорихте ли си? — вторачва се тя в мен.

— Да — отвръщам аз.

— Да — повтаря баща ми. — Разбира се.

— И?

— Поровихме се из осемнайсетгодишни лъжи — изстрелвам аз.

— Не бяха много лъжи — уточнява тя, покрива разбитите яйца с фолио и ги прибира в хладилника.

— Лъжа номер едно — започвам аз и я цитирам: — „Няма да кажа на баща ти“.

— Лъжа номер две — продължава баща ми и вдига два пръста: — „Не можем да кажем на Мариан, че знаеш“.

Майка ми се прави, че не ни чува, докато слага последни украси на брускетите. После развързва престилката си, закачва я на големия железен пирон в килера и се завърта жизнерадостно към нас в оранжевата си като райска ябълка рокля със златисти копчета. С нея и обувките си на високи токчета изглежда красива, но малко е прекалила, не толкова за случая, колкото заради онова, което знам за Кърби. Въпреки това си мисля колко е важно всички да бъдем самите себе си този ден, в най-истинския си вид, като отделни личности и като отношения помежду си. А това включваше прекалено официалното облекло на майка ми и големите й приготовления.

— Ясно — енергично продължава тя. — Решили сте аз да съм виновната.

— Ами да. До голяма степен — заявявам аз.

— Отлично заключение — плясва с ръце баща ми, после отива до нея и я прегръща през кръста. Прочиства гърлото си, изражението му става сериозно.

— Двамата с Мариан добре си поговорихме — продължава той с приглушен тон, сякаш й съобщава нещо поверително, макар че всички знаем, че ги чувам много добре.

— Не е ли приятно? — възторжено пита майка ми. — Най-сетне всички сме на една вълна.

За секунда се изпълвам с умиление, но в следващия миг се сещам за Конрад. Изглежда, на лицето ми се е изписала тревога, защото баща ми ме поглежда напрегнато:

— Какво има, мила?

Решавам, че в този ден няма място за никакви лъжи, затова сядам до кухненската маса и въпреки неудобството си, се насилвам да призная:

— Мисля си за Конрад?

— За кого? — учудва се баща ми.

Поглеждам го озадачена на свой ред, като осъзнавам, че нито веднъж не го споменахме в разговора си в Гилсън Парк, нито пък майка ми каза нещо за него в Ню Йорк.

— Биологичният баща на Кърби — обяснявам аз. — Не го ли помните?

— Не особено — отвръща майка ми и свива рамене. — Бегло. Виждали сме го само веднъж.

— Да. Точно тук, в кухнята — припомням си аз деня, в който направих теста за бременност.

Главата ми се замайва. Забелязвам многозначителния поглед, който баща ми хвърля на майка ми.

— Какво? — трепвам аз. — Това какво беше?

Майка ми поклаща глава.

— Повече никакви тайни — напомням й аз.

— Добре — въздъхва тя. — Видяхме го още веднъж.

— Кога? — усещам, че ми прималява. — Къде?

— О, нищо важно. Срещнахме го случайно… Мисля, че беше на малкия пазар за биопродукти в Уинетка — обяснява майка ми и поглежда към баща ми. — На щанда за домати.

Преди той да потвърди, че си спомня Конрад или щанда за домати, настоявам да разбера кога се е случило това.

— Кърби трябва да е била на около шест — уточнява баща ми.

— По-скоро на осем — намесва се майка ми.

— Разговаряхте ли с него?

— Разменихме няколко думи — вцепенява се майка ми. — Поздравихме го.

— Значи сте го познали?

— Първоначално не — клати глава тя. — Понапълнял е. А и косата му беше… различна.

— В какъв смисъл? — сърцето ми ще изхвръкне.

— Просто… различна — отвръща майка ми. — Като че ли по-къса? Не знам… Беше преди десет години.

— Той каза ли ви нещо? — изгарям от любопитство.

— Всъщност първо той ни се обади, доколкото си спомням. После ние го поздравихме — обяснява баща ми. — И толкоз. Не сме разговаряли. Държахме се възпитано, но не изгаряхме от желание да говорим с него след начина, по който се е отнесъл… към положението.

— Какво? — поглеждам към майка си с упрек.

Майка ми гузно свежда очи.

— Мамо? Давай. Лъжа номер три? — подканям я аз. После се обръщам към баща ми и заявявам: — Конрад изобщо не разбра, че съм бременна.

— Така ли? — объркано ме гледа той.

— Да — отвръщам аз. — Никога не му казах. Не го видях повече след теста за бременност. И това беше лично мой избор.

— Точно така — обажда се майка ми. — Това беше твоят избор, Мариан. Така че не обвинявай мен.

— Чакай, чакай. Той изобщо не е знаел, така ли? — пита баща ми със същото дълбоко учудване, с което реагираха Питър и приятелките ми.

— Не. И мама е права, тук вината си е моя. Не е направил нищо лошо — защитавам го аз.

Майка ми въздъхва.

— Добре, и така да е. Каквото било — било!

— Не — изразявам категоричното си несъгласие. — Не можем да приемем това. И със сигурност няма да казваме подобно нещо на Кърби. Конрад е точно толкова част от нея, колкото съм и аз.

— На твое място не бих се занимавала с това — прави физиономия майка ми.

— Така ли? — не спирам аз. — Значи аз принадлежа повече на теб, отколкото на татко?

— О, за бога — в изблик на наранена гордост възкликва майка ми. — Въпросът е, че ти си я носила девет месеца и си поела отговорността за избора да я дадеш за осиновяване, докато това момче вероятно…

— Конрад — произнасям през зъби аз. — Казва се Конрад.

Дълбоко в себе си усещам, че тази моя проява на лоялност няма никакъв смисъл след целия низ от лъжи, който бях задействала. И все пак. В центъра на картината вече е Кърби. Двете щяхме да намерим Конрад. И най-малкото, трябваше да признаем, че си има име и място в тази история.

— Още повече че нямаме никаква представа какво би предприел той. — Аз си припомням разговора с Питър и осъзнавам, че вече взимам неговата страна в спора. — Никога не му дадох възможност да реши.

— И какво смяташ да направиш, Мариан? Да отидеш да му кажеш сега ли? — мама вдига недоумяващо ръце нагоре.

— Да — отсичам аз. — Утре, заедно с Кърби.

Майка ми ме зяпва ококорена.

— Не е ли малко късно за това?

— А късно ли беше за нея да ме намери? Късно ли е за вас да се запознаете с нея? — повишавам глас.

Баща ми само клати глава и не мога да разбера дали това е отговорът на въпроса ми, или просто се опитва да асимилира цялата ситуация.

— Е, хайде, какво още каза той? Когато го видяхте онзи ден? Освен че сте се поздравили? — Чудя се дали е попитал за мен.

— Нищо друго — уверява ме майка ми.

— Струва ми се, каза също — баща ми примижава, сякаш за да си припомни по-точно: — „Тези домати изглеждат много добре“.

От устата на някой друг бих възприела тези думи като сарказъм, но знаех, че баща ми просто предава възможно най-точно детайлите, една от многото причини да е страхотен адвокат.

— И само това? — питам аз.

— Само това — тихо отвръща той.

После казвам на родителите ми, че се качвам в стаята си за няколко минути преди пристигането на Кърби. Когато тръгвам към стълбите, си представям Конрад на щанда за домати. Спомням си ръцете му — как изглеждаха, колко топли бяха, когато докосваха кожата ми. Чудя се дали родителите ми са забелязали халка на лявата му ръка в онзи ден. Чудя се дали ще видя халка на пръста му на следващия ден.

25.
Кърби

Остават ми още около седемдесет километра по магистрала I-55 и около деветдесет минути от петчасовото ми пътуване, което до този момент минаваше бързо. Спрях само веднъж, за да заредя гориво и да отида до тоалетната. Обадих се и на родителите си, за да ги уверя, че съм съвсем добре и че времето е ясно, слънчево, а трафикът — спокоен. Баща ми не пропусна да ми напомни да държа дясната лента, да не изпреварвам, да стоя далеч от камиони и да не говоря по телефона.

— О! Майка ти казва да не забравиш сладкиша. Ще се разтопи, ако го оставиш в колата — добавя баща ми за пая, който майка ми направи специално за случая и ми даде заедно с четири коктейлни салфетки с ръчно бродиран монограм „К“. Първия път обърка и двата проекта — препече коричката на пая, а за салфетките избра тъмнокафяви конци, които „не й допаднаха“. Затова снощи я заварих да стои до късно в кухнята да пече и бродира. Изглеждаше силно концентрирана, както когато се моли горещо за нещо, и докато си сипвах чаша шоколадово мляко, изпитах искрено съжаление към нея.

— Искаш ли да ти помогна, мамо? — попитах я аз, застанала до нея. Този път беше избрала сини конци за бродерията на салфетките и бод „келтски възел“ според едно списание.

Тя погледна над очилата си и ми се усмихна мило.

— Кърби, мила. Знаеш, че не можеш да бродираш. Нито да печеш сладкиши — въздъхна тя. — Това са само два от многото ми пропуски като майка.

— Нямаш никакви пропуски като майка — искрено заявявам аз.

— Имам и още как — прошепва тя. — Всеки родител има. Неизбежно е. Ще видиш.

Кимвам — как може човек да оспори подобно твърдение? — после питам дали иска да й правя компания.

— Трябва да поспиш — поглежда ме тя изненадана. Но не протестира, когато сядам на масата.

— Вълнуваш ли се? — мама не вдига очи от бродерията.

— Малко — отвръщам аз през огромната си прозявка.

— Нормално е да се вълнуваш — продължава тя.

— Знам.

— Аз също се вълнувам.

— Благодаря.

— Нямам търпение да науча нещо повече за… второто ти семейство.

Това си беше тест, при това доста дразнещ, но въпреки това казах онова, което й се искаше да чуе.

— Те не са ми второ семейство. Аз имам само едно семейство.

— Няма проблем да мислиш за тях по този начин.

— Но аз не мисля така — настоях аз. — Те са чужди хора.

— Мариан не е чужд човек.

— Добре, тя може би не е. Но по-скоро я чувствам като приятелка.

— Не я ли чувстваш като майка…

— Мамо, моля те — прекъсвам я аз.

Тя прикрива прозявката си, а аз обявявам, че се връщам в леглото си.

— Да. Лягай си. Утре ще е голям ден.

Допивам млякото си, слагам чашата в мивката и минавам покрай нея на път към стаята си.

— Мамо? — неловко се спирам до нея.

— Кажи, миличка.

— Благодаря.

— За какво? — пита ме тя с онези нейни големи, широко отворени очи с мъченически поглед, сякаш е съвършено нормално да готвиш и бродираш по цели нощи.

— Че правиш всичко това. — Прииска ми се да я погаля, но после се отказах. — Сигурна съм, че семейство Колдуел много ще харесат салфетките.

— Да. Мисля, че ще ги харесат — кимва тя. — Така се радвам, че се спрях на синьото. Всички обичат синьо, не мислиш ли?

— Да. А пък и кой ли не обича орехов пай? — добавям аз, като едновременно се шегувам и се радвам.

— Дано само да нямат някаква алергия — тревожи се тя. — Виж какво ми минава през главата.

— Да — отвръщам аз. — Дано да нямат.

И ето ме сега на магистрала I-55. Осъзнавам, че се моля. Отправям истинска, конкретна молба към Господ да направи така, че уикендът да мине добре. Моля се всички да ме харесат и да ме приемат нормално, да се радват, че съм тяхна кръвна роднина.

Телефонът ми звънва и прекъсва общуването ми с Бога. Въпреки че още чувам предупрежденията на баща ми да не говоря, докато шофирам, прочитам името на Филип, грабвам го и го притискам до ухото си. Макар че мислите ми са заети главно с предстоящия уикенд, поне половината път посветих на Филип. От петък вечерта бяхме разговаряли всеки ден най-малко по час и се целунахме още два пъти. Предишната вечер дори му позволих да пусне ръка под ризата ми.

Мисля също и за Конрад и Мариан и се чудя дали техните отношения са били като нашите. Знам, че Филип и аз няма да сме вечно заедно, че той ще замине за Аляска, после за Колорадо и най-много бих се надявала да се обажда. Но не мога да си представя да го загубя като приятел, както не мога да си представя какво ли е за Мариан да намери Конрад след толкова много години.

След час с музиката на Рей Ламонтейн, следвайки указанията на Мапкуест, стигам до Мейпъл Хил Роуд — красива улица с къщи, четворно по-големи от онези в нашия квартал. Къщата на родителите на Мариан се оказва една от най-елегантните в цялата редица, със съвършено поддържана ливада и аранжирани цветни лехи. Като спирам на алеята пред гаража, осъзнавам, че поразително прилича на къщата от филма „Бащата на булката“ и се чудя дали не е същата. Паркирам зад един ленд роувър и един мерцедес кабриолет, лъснати до ослепителен блясък.

Преди да сляза от колата, се поглеждам в огледалото и написвам съобщение на родителите си: „Пристигнах благополучно“, после още едно със същия смисъл, но с малко повече думи до Филип. После си поемам дълбоко дъх, пресягам се да взема чантата си от задната седалка, ореховия пай с надпис „От кухнята на Лин Роуз“ и ленените салфетки, пъхнати в златист подаръчен плик. После отварям вратата, излизам и я затварям, като здраво я бутвам с хълбок.

Чувствам се напрегната, дишам плитко по пътя до вратата, но същевременно изпитвам бясно любопитство да се запозная с родителите на Мариан, да видя мястото, където е израснала. Представям си Конрад, застанал на верандата в очакване на приятелката си. После натискам звънеца, който изпълнява цяла мелодия.

Отвътре се дочува потракване на токчета, вратата рязко се отваря и насреща ми се появява майката на Мариан, която изглежда по-бляскава от самата нея в оранжевата си рокля, разтворила ръце да ме посрещне.

— Здравей, Кърби! — възкликва тя и в същия миг долавям аромата на вкусна храна.

— Здравейте, госпожо Колдуел — поздравявам я аз и зад нея зървам Мариан.

— Наричай ме Памела — тя се спуска да ме прегърне, но в последния момент променя намерението си.

— Майка ми ви изпраща това — аз й подавам пая и салфетките.

— О, колко мило от нейна страна — поема ги тя и ги потупва, преди да ги сложи на масата в коридора. После взима пая, заявява, че е прелест, а Мариан се промушва покрай нея, за да ме поздрави. Прегръдката ни е едновременно официална и естествена и се чудя дали и двете са възможни, ако ли не — коя от тях е по-силна.

— Радвам се да те видя — усмихва се Мариан.

— Аз също — отвръщам аз.

— Влизай, скъпа, влизай — подканя ме Памела и ме повежда по широкия коридор към голяма кухня, пълна с храна. — Какво да ти дам да пийнеш? Имаме пресен сок от грейпфрут, портокалов сок, сок от сливи, вода — натурална и газирана.

Сок от сливи? Мисълта, че всеки си е малко странен, малко ме успокоява.

— Мамо, остави я за секунда — промълвява Мариан, но Памела не прави нищо подобно. Отваря хладилника и ме поглежда с очакване.

— Може малко вода, моля — казвам аз.

Тя кимва, изважда голяма бутилка „Евиан“ и я сипва във висока, пъстра синя чаша, която съвършено ще подхожда на салфетките на майка ми.

— Сядай, сядай — посочва ми тя столчетата до плота и в този момент бащата на Мариан влиза в стаята и веднага я изпълва с внушителното си присъствие. Моментално го харесвам.

— Кърби — изрича той и обгръща ръката ми с дланите си, — най-сетне. Добре дошла.

— Благодаря — отвръщам аз, завладяна от топли чувства.

Той прибира ръката си в джоба и ме гледа усмихнат. Накрая кимва, сякаш доволен от видяното, и продължава:

— Радвам се, че си тук. Толкова ми е приятно да се запозная с теб.

— Благодаря, господин Колдуел — повтарям аз и съм сигурна, че и той ще ме поправи.

Така и става, разбира се. Иска да го наричам „Джим“. И макар че майката на Мариан е много мила, я възприемам по съвсем различен начин от баща й. Единственият начин, по който мога да го опиша, е, че се чувствам свързана с него. Или може би по-точно е, че той, изглежда, се чувства свързан с мен.

— Големите ми уши ли гледаш? — пита ме той. — Може би очакваш да ти се извиня?

— Да — искрено се разсмивам аз. — Не ме притесняват.

— Не те притесняват моите — после се обръща към Мариан — или нейните?

— На никого от нас — отпускам се аз.

— Поне вие, момичета, имате коси, с които да ги криете — шегува се той.

— Да. Тънки коси — уточнява Мариан. Той прокарва ръка през гъстата си сива коса, леко оредяла на слепоочията.

— Олеле! Олеле! Поне за това не можете да ме вините.

Мариан се обръща да погледне майка си, която не приема обвинението.

— Ние не сме с тънки коси. Нашите са просто фини. Има разлика.

— И каква по-точно? — смее се Мариан.

— Косите ни са фини, но са достатъчно — обяснява Памела и поглежда подаръчната торбичка.

Мисля за майка си и нейната гъста, къдрава коса, която сестра ми е наследила, и осъзнавам колко е хубаво най-после да знам откъде съм се сдобила със своята. После се сещам как майка ми винаги ми е казвала, че обича всяко косъмче на главата ми, и изведнъж изненадващо ми домъчнява за нея.

— О, толкова са красиви — възкликва Памела, като вижда салфетките.

— Майка ми ги направи — обяснявам аз.

— Красиви са. Много красиви — продължава да се възхищава малко пресилено Памела.

Казвам й колко се радвам, че ги харесва, а тя продължава хвалебственото си слово. Наблюдавам я и се опитвам да определя от кой тип е. Тогава осъзнавам, че по някаква ирония ми се струва по-богата, по-лъскава версия на баща ми. И двамата са дружелюбни и общителни, макар че нещо в нея ми подсказва, че никога няма да я опозная, че винаги ще ме държи на ръка разстояние, както прави баща ми по отношение на спорта. Каквито и близки приятели да има, никога не ги допуска по-близо от любимите си отбори. Усещам, че и с Памела е така, само че в по-различен смисъл.

— И какво ти се иска да правим днес? — пита ме тя. — Да отидем в града? Виждала ли си Чикаго?

— Тя е родена тук — отронва Мариан.

— Отдавна не съм била тук — казвам аз, след като поглеждам Мариан.

— О, има толкова много неща, които да се видят. Музеи, галерии, магазини. Обичаш ли да ходиш по магазините, Кърби?

— Разбира се. Понякога — отвръщам аз и си мисля, че ябълката не пада по-далеч от дървото.

— Скъпа, не мисля, че този ден е подходящ за обикаляне по магазини — обажда се Джим. — Не е ли по-добре вместо това да си поговорим? Да се опознаем?

Памела вдига нагоре двете си ръце, сякаш признава, че е сбъркала, после добавя:

— А поне разрешено ли е да ядем? Защото съм подготвила цяло пиршество!

— Да — намесва се Мариан. — Позволено ни е да ядем, мамо.

— Хубаво. Тогава да ядем!

Усмихвам се и си мисля, че поне това е нещо, по което моето семейство си прилича с тяхното, а може би с всички семейства въобще. Имаш ли притеснения, грабвай лъжицата.

26.
Мариан

На следващата сутрин Кърби и аз успешно се изплъзваме на майка ми, която ни преследва да ни предлага закуска. Скачаме в ленд роувъра на баща ми, дори без да сме се изкъпали, и поемаме безцелно из родния ми град по нейна молба, защото иска да види къде съм отраснала. Дори си е направила списък за местата, които иска да посети, гимназията, където съм учила, църквата ни (макар че й признах, че много рядко сме ходили там), родния дом на Конрад и къщата на Джейни.

— А как е Филип? — подхвърлям аз, докато давам на заден ход по нашата алея. Не й казвам, че я чувах през целия коридор как бъбри с него и се смее почти до полунощ.

— Добре е — отвръща тя.

— Значи нещата между вас вървят добре?

— Да — признава тя с усмивка. — Мисля, че сме нещо като гаджета.

Очаквам повече подробности, но усещам, че приключи с информацията за личния си живот, затова решавам да не я притискам.

След няколко минути завиваме зад един ъгъл и приближаваме старото ми училище.

— Ето я гимназия „Ню Триър“ — посочвам аз познатата сграда, облицована с тухлички. — Дом на гордите, могъщи тревиани.

Тя гледа и кима, докато аз се пресягам за картонената си чаша и отпивам глътка черно кафе, след което правя обратен завой с една ръка на почти пустия училищен двор. Правя кръгче около, сградата и паркирам наблизо, загледана в спортното игрище, потънала в спомени.

— За какво си мислиш? За дните ти като мажоретка ли? — пита Кърби с нотка сарказъм.

— Ха — изненадана, възкликвам аз, макар че всъщност бях и такава за известно време. — Чух, че са прекратили тази дейност. Нямало достатъчно интерес. Мисля, че така е правилно. Момичетата могат да си измислят по-сериозни занимания от това да подкрепят с танци съучениците си.

— Не ти ли харесваше да си мажоретка? — хитро се усмихва тя.

— Беше добре. Но ми се иска да бях продължила с футбола. Харесваше ми този спорт, но прекъснах, за да стана мажоретка. Заради Тод. Ох — потръпвам аз и завъртам очи. — Той беше куотърбек.

— Естествено, как не — заявява Кърби.

— Хей! Казах ти, че съжалявах. Не изкупва ли това вината ми? — промърморих аз, макар че тайничко никак не съжалявах, че бях в състава на мажоретките. Двете с Джейни много се забавлявахме — с тези къси, закачливи полички, с помпоните, които ме караха да се чувствам страхотна в момент, в който това имаше огромно значение.

Кърби поглежда към мен, после към игрището и двете наблюдаваме едно момче, което тича нагоре-надолу по стълбите с олимпийско настървение.

— Да, всъщност изкупва вината ти… Но най-много я откупва Конрад.

Името му ми въздейства като светлинния сигнал на доктор Павлов и се опитвам да прикрия притеснението си, като запявам химна на мажоретките, който мога да кажа и на сън. Поглеждам я и я подканям с дясната си ръка.

Кърби започва да тактува.

Усмихвам се и продължавам със следващия стих: „Ние казваме зелено, вие казвате синьо“. Зелено!

— Синьо — подвиква тя и прави вяло движение нагоре-надолу с ръка.

Минаваме пред училището и й показвам голям червен знак, на който пише „ЗАБРАНЕНО ПАРКИРАНЕТО“. Зоната е запазена за училищните рейсове.

— Виждаш ли този знак?

— Да?

— Само няколко дни след като си взех шофьорската книжка, валеше сняг и аз се качих на тротоара и го бутнах.

— Нарочно ли? — свъсва вежди, сякаш тази история й се видя израз на протест, а не малък инцидент, макар и травмиращ в онзи момент.

— Не — признавам аз. — Беше инцидент. Бях оставила плик със сандвичи от „Макдоналдс“ на таблото. Когато завивах, той падна. Наведох се да го взема и в този момент колата скочи право на тротоара. Бях с Тод, който започна да ми крещи да натисна спирачката, но сбърках и настъпих газта. Цялата сцена се разигра пред погледите на математическия отбор и борците, които се качваха на автобусите. Разбира се, Тод набързо се изниза и също се качи на единия.

— Чакай да позная. Избрал е рейса на математиците?

— Много смешно — троснах аз. — Качи се при борците, разбира се. Беше втори в щата в своята категория.

— Едва втори?

— Ами да — отвърнах аз и после, имитирайки гласа му, добавих: — Това си беше кофти шанс, копеле!

— А ти имаше ли проблеми? — любопитства Кърби, след като добре се посмя. — За това, че събори знака?

— Да. Деканът долетя с гръм и трясък, после, като разбра, че съм аз, се укроти. Имах добра репутация, затова малко смекчи тона. Но ме изпрати да взема два допълнителни часа практика по кормуване при училищния инструктор, който имаше убийствен дъх. Беше кошмарно.

— Това ли беше единственото ти провинение? — тя ме поглежда многозначително.

— Да. Само това. Дори си стоях в училище, когато имахме свободни часове — обяснявам аз и завивам по Уинетка авеню. — Света вода ненапита.

И естествено, това веднага я предизвика.

— А светите води забременяват ли?

— Тази го направи — въздъхвам аз. — Сега накъде?

— Към дома на Конрад — бързо отговаря Кърби.

Ръцете ми се впиват във волана, дланите ми се изпотяват, сърцето ми ускорява ритъм, докато се движим към „Президентския“ квартал, наричан така, защото там всички улици, са кръстени на президенти.

Избирам по-дългия маршрут, но въпреки това пристигаме пред старата къща на Конрад за по-малко от пет минути.

— Ето я — посочвам аз къщата тип „ранчо“, докато колата едва пъпли покрай нея. Сега е боядисана в сиво-синьо, а входната врата е в цвят брик. — Преди имаха зелени кепенци — добавям тихо.

— Събужда ли някакви спомени у теб? — пита ме тя.

— Да — признавам аз. — Със сигурност. И добри, и лоши. Повечето са добри.

Не мога да откъсна поглед от къщата. Потъвам в спомени за вечерите, прекарани там — когато го слушах как свири на китарата си, когато си бъбрехме и се кискахме, гледахме филми и правехме любов. — Ето там беше неговата стая — посочвам десния ъглов прозорец. После й разказвам, че всъщност скъсахме в хола им. — Точно след като го излъгах за резултата от теста за бременност.

Тя кимва, после преглъща с усилие.

— Единственото ми огромно съжаление — прошепвам едва чуто.

— Единственото ли? — учудва се тя. — Наистина ли? А какво ще кажеш за… нали знаеш?… За твоето забременяване на първо място?

— Как бих могла да съжалявам за това? — отвръщам аз и я гледам.

— Добре. Сега може би не. Но тогава. Тогава сигурно си съжалявала.

— Разбира се. — Не мога да не направя това трудно признание. — Не бих го пожелала на никое младо момиче… Не бих искала ти да го преживееш. Мисля, че е добре да изчакаш със секса, ако не докато се омъжиш, то поне за много дълго време. Та ако се случи да забременееш, да си готова да се справиш по-добре от мен — обяснявам й аз и се надявам да е все още девствена.

— Имаш предвид, да мога да задържа бебето? — чувам тихия глас на Кърби.

— Да — кимвам аз. — Точно това имам предвид. Обръщам се да я погледна и внимателно подбирам думите си.

— Иска ми се да бях те задържала. Иска ми се това да е било правилното решение за теб.

— И аз бих искала — признава тя. — Обичам родителите си и сестра си, но все пак ми се иска да е било така.

Усещам, че сърцето ми се къса.

— Няма да кажа, че за всичко случило се има причина, защото изобщо не вярвам в това. Мисля, че голяма част от живота е случайност… Само ще кажа следното: радвам се, че всичко стана по този начин. Радвам се, че забременях с теб. Радвам се, че те родих. Радвам се, че имаш семейство, което те обича. Но най-много се радвам, че сега си тук.

Тя ми се усмихва леко, а аз продължавам, не искам да спирам.

— Но, боже… Не биваше да го лъжа — клатя глава и прошепвам: — Това беше голяма грешка.

— Но сега ще я поправиш — утешава ме тя. — Още днес. Нали?

— Ще се опитам — обещавам аз, а стомахът ми се свива. Щом само приближаването до стария му дом ми причинява такова вълнение, как ли ще се изправя на прага на сегашния му?

Тя ми казва, че можем да тръгваме, когато съм готова. Поемам дълбоко дъх и потеглям. Прекосявам жп линията до къщата на Джейни, последната спирка от списъка й. Когато пристигаме, забелязвам майката на Джейни в предния двор да работи в градината си, облечена в бермуди в цвят каки и сламена шапка. Тя махва към колата и изниква до прозореца ми прекалено бързо и не успявам да предупредя Кърби, че никога не съм я харесвала особено. Тя е от онези хора, които обичат да казват: „Аз съм от типа хора, които“ и после добавя някоя банална добродетел или се хвали сама (като „Аз съм от хората, които обичат да помагат на другите“). Дразнеше ме още като бях дете, а още повече, когато пораснах, макар че сигурно не я бях виждала цели шест-седем години.

— Мариан! Познах те! Майка ти ми каза, че ще си идваш за уикенда! Как си, скъпа?

— Добре съм, благодаря — отвръщам и забелязвам, че хвърля небрежен поглед към Кърби, доказателство, че майка ми не бе споделила точния повод за завръщането ми. Чудя се колко ли време ще трябва да мине, за да паднат всички бариери пред нашата тайна. Като Берлинската стена — няколко пробива тук-там, докато заиграят чуковете и всичко се срине. Някак си не мога да си представя майка ми да започне разговор за Кърби и се питам защо ли е така. За да скрие истината или заради факта, че сме лъгали толкова време? Ако изобщо бе възможно двете да се разграничат след всички тези години?

— Как е Джейни? — питам аз, макар да знам, че ще се наложи да изтърпя двайсетминутен монолог за живота на дъщеря й в Синсинати, който неизбежно щеше да повтори всички важни моменти от писмото на Джейни, което ми изпрати с картичка от почивката им на езерото Мичиган. Всяка година писмата й са едни и същи, с обширни излияния за тримата й синове, за постиженията им в извънучебна дейност и спорта и за доброволната й благотворителна дейност, „петстотин великденски кошници за младежи в неравностойно положение, истински рекорд!“, и, разбира се, подробности за последното повишение на съпруга й Кийт и участието му в триатлона („Да се чудиш как се справя с всичко това“). Влизам в тона на госпожа Уотънбърг, като допълвам разказа й за живота на Джейни с общи мисли за живота в Средния запад — за семейните ценности и по-спокойния живот.

— А как е животът в големия град? — най-сетне ме пита тя.

Преди да успея да отговоря, тя поклаща глава и ми казва колко се гордее с мен, колко харесва сериала ми. И макар че не е точно по вкуса на съпруга й, той също го гледа и са казали на всичките си приятели поне да си го записват, защото е добре за рейтинга ми. Това е техният принос!

Аз й благодаря и тя дълбоко въздъхва, изтощена, после сменя тона.

— Кога се чухте за последно с Джейни?

— За съжаление, мина доста време — отговарям любезно и си мисля, че може би е било около събирането на класа по случай десетгодишния ни юбилей, който пропуснах под претекст, че имам работа, а всъщност беше заради Конрад. Знаех, че той няма да дойде, но не исках да чувам името му. Не исках да бъда близо до хора, които го познават. Изобщо не исках да се сещам за него.

— Но надявам се, че между вас няма проблеми? Нали не сте се карали, момичета?

— О, не, госпожо Уотънбърг, няма такова нещо. Просто… се отдалечихме. Случва се.

— Всъщност, имате съвсем различен начин на живот, това е вярно — отбелязва тя и крадешком поглежда към лявата ми ръка, която, чак тогава усещам, продължава да стиска волана.

— Някакви новини за сватба? Ще има ли пръстен? — не млъква тя. — Майка ти толкова харесваше онова момче, с което излизаше. Видях негова снимка. Прилича на младия Ричард Гиър. Той винаги ми е бил любимец. Откакто го гледах в „Хубава жена“. А кой би си помислил, че мога да харесвам мъж, който си наема лека жена?

— Да. Хубав филм — усмихвам й се аз.

— Е?

Поклащам глава, вдигам ръката, за да покажа, че нямам пръстен.

— Още няма пръстен! — изчуруликвам аз.

— Е, горе главата! Ще се появи! И деца ще дойдат. Още имаш време. И кой знае? Може да имаш близнаци. Знаеш ли, че шансът за близнаци нараства с възрастта? По-зрелите жени по-често произвеждат по две яйцеклетки. А дори може да имаш и три! Тогава набързо ще настигнеш Джейни.

За миг си представям как й обяснявам, че възпроизвеждането не е състезание като явяването на САТ или надпреварата да си водеща мажоретка, или приема в престижен колеж и всички онези неща — важни и незначителни, които тя превръщаше в надпревара, когато ние с Джейни бяхме малки, като се започне от първото ни зъбче. Така и никога не разбрах защо толкова се напряга да поддържа това съревнование между Джейни и мен. Не може да се отрече обаче, че това само предизвика обратен ефект.

Но като се връщам назад, виждам, че всъщност аз участвах в състезанието. Може би точно заради това бях толкова чувствителна към малките забележки на госпожа Уотънбърг. А може би това бе част от причината да не искам нито Джейни, нито някой друг да узнае истината. Защото бях сигурна, че тя и другите като нея може би биха се радвали на драмата. Момичето, определено в годишника като „обречена на успех“, получило академична стипендия в Мичиганския университет, произхождащо от почтено семейство, с баща влиятелен адвокат. Точно тя — бременна на осемнайсет, и то не от кого да е, а от Конрад Найт. Пълен ужас и позор.

Сега осъзнавам колко съм била егоцентрична, за да си мисля, че моите проблеми биха интересували другите. Хората щяха да поговорят за мен няколко седмици, а може би само веднъж по време на вечеря, после щяха да забравят. А и в края на краищата какво значение има кой какво казва? Чак сега, след толкова години, си давам сметка колко маловажно е това. Колко много неща пожертвах заради една грешка, включително приятелството си с Джейни. И макар че бе изминало толкова много време, не можех да не изпитвам съжаление, че не опазих близките ни отношения. Дори да нямахме вече много общо помежду си, винаги щяхме да имаме миналото си, което в известен смисъл е точно толкова важно, колкото и настоящето и бъдещето. Защото идваме оттам, защото на него дължим това, което сме.

Поглеждам към Кърби и забелязвам, че тя наблюдава госпожа Уотънбърг с известно презрение. Обмислям дали да не се измъкна набързо заради двете ни, но знам какво трябва да направя. Затова се покашлям и се хвърлям с главата напред.

— О, съжалявам, че не ви представих… Госпожо Уотънбърг, това е Кърби Роуз.

— Здравей — поздравява я тя с едва доловима искрица любопитство. Но този път съм решила да предизвикам интереса й.

— Кърби ми е дъщеря — обяснявам аз.

Госпожа Уотънбърг буквално замръзва като в някогашната детска игра.

— Моля? Твоя дъщеря ли? — нервно се разсмива тя. — Ти нямаш дъщеря! Чакай — и тя наднична в колата, сякаш търси скрита камера. — Това да не е скрита камера? Риалити шоу?

— Не. Не е шоу — уверявам я аз. — А самата истина.

— Но… какво искаш да кажеш? — гледа ме невярващо.

— Кърби е моя дъщеря — повтарям аз. — Нали, Кърби?

Кърби кимва и се подхилва и добре улавя всеки емоционален нюанс.

— Точно така, мамо.

— Но…? — смайва се госпожа Уотънбърг. — Да не ти е доведена…

— Не — поклащам глава аз. — Тя е моя биологична дъщеря.

— Но как така? На колко си години? — зяпва тя Кърби с нескрито любопитство.

— На осемнайсет — отговаря Кърби.

— Да, госпожо Уотънбърг. Забременях с нея онова лято, след дипломирането ни от гимназията. Точно по тази причина отложих постъпването си в колежа с една година. После я родих и взех трудното решение да я дам за осиновяване. Тогава мислех, че това е правилното решение. За щастие тя ме откри след тези дълги години. Сега всички ние се опознаваме — безстрастно й съобщавам новината, защото това не е най-важното. Чувствам се странно освободена, опиянява ме пълната откритост и откровеност. Това съм аз. Приемате ме или изчезвате.

— О, свети боже! Нямах никаква представа — възкликва госпожа Уотънбърг. Тя изглежда не просто поразена, но донякъде и разочарована, явно неподготвена да посрещне клюка, сервирана с такава лекота. Защото е свикнала да се бори за нея — къс по къс.

— Ами да. Не се тревожете. Не сте единствената. Пазихме го в тайна… Макар че не биваше. Моля ви, разкажете на Джейни. Предайте й, че много съжалявам, че я излъгах. Дори се чувствайте свободна да го разказвате, на когото си искате — поощрявам я аз, сякаш без моето разрешение нямаше да хукне из квартала да разправя най-пикантната история на Мейпъл Хил Роуд след случая, когато две съседски семейства си размениха партньорите. Жените си останаха в домовете, а мъжете само прекосиха улицата — безболезнена промяна. Тогава тръгна шегата, че единият съпруг заменил неудобното си канапе с големи силиконови гърди. Понечвам да й кажа кой е бащата, защото съм сигурна, че умира да попита, но решавам, че първо трябва да кажа на Конрад.

— Е, това е невероятна новина! — заявява тя с поглед, който ми казва, че още не може да реши дали би трябвало да се срамувам, или много да се гордея. След още една освобождаваща секунда решавам, че нейното мнение няма никакво значение. Защото наистина съм горда.

Докато потегляме, се усмихвам на себе си и поклащам глава, защото си мисля какво би казала само ако знаеше откъде тръгна цялата история. Точно оттук, от втория етаж, от нейното собствено легло.

— Какво ти е толкова смешно? — пита ме Кърби. Нищо не му убягва на това момиче.

— О, не знам точно… Просто ми стана страшно приятно.

— Че така разтърси целия й свят ли?

— Да — потвърждавам аз. — И то само, защото й казах, че си моя дъщеря. Само заради истината.

— Приеми го като тренировка — съветва ме Кърби.

— Явно е така — съгласявам се аз.

— Ще го направим ли сега? — пита ме тя. — Ще отидем ли у тях, за да приключим с този въпрос?

— Още не е станало обяд.

— Е, да. Лошите новини се съобщават само следобед — иронизира ме Кърби.

— Това е добра новина — уточнявам аз.

— Как не — тя ми хвърля изкуствено сияеща усмивка.

— Разбира се. Аз съм дъщерята, която винаги е искал да има.

Тя се шегува, а на мен ми се иска да й кажа, че точно така се чувствам.

27.
Кърби

Час по-късно двете сме си взели душ и сме облечени буквално еднакво — в джинси и тъмносини потници (моят е скромна версия на нейния дизайнерски). Срещаме се в коридора, поглеждаме се и се разсмиваме, после продължаваме с грима в нейната стая, застанали една до друга. В един момент забелязвам, че ръката й, с която си слага черна очна линия, трепери. Тя се намръщва, недоволна от резултата, после я изтрива и започва отново, прехапала устна, за да се концентрира, и го прави много по-бавно. Няма никакъв ефект, дори първия път беше по-добре, но я виждам как се примирява и се заема с ружа.

Когато сме готови, слизаме по стълбите. Тя оставя кратка бележка на родителите си на кухненския плот, проверява съдържанието на чантата си най-малко четири пъти, отваря бутилка вода от хладилника, отпива глътка, после ме пита дали искам нещо, но не обръща никакво внимание на отговора ми, който е „не“.

— Мариан — най-после казвам аз.

— Хмм?

— Ще тръгваме ли?

Тя кимва, усмихва се, после тръгва разсеяно към входната врата, сякаш тази мисия не е просрочена с цели осемнайсет години.

Накрая потегляме към града. Адресът в Линкълн Парк е заложен в навигационната система, натрапчивият глас на самодоволна англичанка ни казва накъде да завием. Мариан се дразни от нея и започва да имитира английския й акцент.

— О, я млъквай — извиква тя, но не може да разбере как да намали звука, въпреки че няколко минути бърника бутоните.

— Мислиш ли, че е женен? — не се стърпявам аз по някое време.

— Предполагам не — отговаря тя с поглед, забит напред по пътя. — Но не знам защо. Може би просто си има сериозна приятелка. Може да е разведен. — Тя се изкисква притеснено. — Всъщност нямам никаква идея. Не мога да си го представя. Имам предвид, че си го спомням точно какъвто беше и изобщо не знам как изглежда сега. Все пак минали са почти двайсет години. Какъв ли е животът му сега. Какво работи… предполагам скоро ще разберем.

Кимвам и двайсет минути по-късно нашата британска приятелка ни информира, че сме достигнали крайната си цел на улица „Армитидж“ 1130 — къща от сив пясъчник, с две крила от червени тухли.

— Е, пристигнахме — обявява тя и изглежда много по-бледа от обикновено, докато паркира успоредно на едно свободно място пред дома му.

— Сигурна ли си, че го искаш? — поглеждам я аз. — Искам да кажа — можем просто да си тръгнем. Или пък аз мога да отида сама.

Явно тази идея я изкушава, но я отхвърля с поклащане на глава. Изключва двигателя, след което се вкопчва с две ръце във волана, сякаш се пази да не падне.

— Не. Готова съм.

Слизаме от колата, прекосяваме тротоара, изкачваме бавно и тържествено стъпалата пред вратата, все едно сме на погребение. Тя вдига треперещата си ръка и натиска звънеца. Чакаме. Нищо. Ръката й стои опряна до звънеца, поема си дълбоко въздух и опитва отново. Минават няколко секунди. Пак нищо.

— Може да не е в града — подхвърлям аз, облекчена донякъде заради нея.

— Или може би просто е излязъл по работа — предполага тя и изглежда сякаш ще припадне всеки момент. — Можем да опитаме пак след час-два. Можем да хапнем нещо за обяд и да се върнем?

— Добре — приемам аз и с неохота я последвам надолу по стълбите. На най-долното стъпало, след кратко колебание, тя се обръща надясно, после внезапно променя решението си, завърта се на сто и осемдесет градуса и се озовава лице в лице с някакъв мъж. Двамата почти се сблъскват и в този момент го разпознавам, дори преди те да са го направили. Отстъпват по крачка назад, виждам как осъзнават какво става и кожата ми настръхва, като ги гледам заедно. Моите родители. Ето ни тримата заедно, мисля си аз. За първи път. Ето как можеше да бъде.

Следващата ми мисъл е изключително смущаваща. Баща ми е страхотен. Изглежда много по-добре от всички други бащи, които познавам. Носи избелели сини джинси, кафяви кожени ботуши — някакъв хибрид между строителни и каубойски, извадена от панталоните бяла ленена риза и дълъг памучен шал на фигурки, увит около врата му. Представям си, че мирише на тамян или трева или на някаква комбинация от двете, докато внезапно разбирам, че всъщност самият той ухае така. В едната си ръка носи плик с храна, една франзела стърчи най-отгоре. Целият излъчва градски шик.

Двамата продължават да се гледат втренчено, безмълвни, неподвижни, в най-странната случайна среща, която съм виждала. Гледат се така, както биха се гледали съвършено непознати, макар че тогава все единият от тях щеше да наруши мълчанието след толкова продължително взаимно съзерцаване. Започвам да се чудя дали да не ги представя отново един на друг.

Най-после той проговаря, изрича името й, сякаш констатира факт, вирвайки леко брадичка.

— Какво правиш тук? — пита той с глас, не точно груб, но дистанциран, леден. Премества плика в другата си ръка и аз поглеждам към свободната. Няма брачна халка.

Мариан отваря уста да каже нещо, после ми хвърля поглед, пълен с отчаяние. Вече бях забелязала, че е напрегната, но нямах представа, че ще се разстрои така.

— Аз… ние… аз бих искала да поговорим — започва да пелтечи тя.

Спокойно, мисля си аз. Само спокойно.

— Да поговорим? — повтаря той и килва глава настрани.

— Да.

— За какво? — процежда през зъби той, толкова красив, спокоен и враждебен.

Тя отново ме поглежда и се чудя дали няма намерение да излее всичко още тук, на улицата. Поклащам глава, правя й знак, че това не е най-добрият план за действие, но тя вече се е обърнала към него.

— Може ли да отидем някъде, за да поговорим? — тихо казва тя. — Може да пием по едно кафе.

— Не пия кафе.

— Някога пиеше.

— Вече не.

Усещам, че съм затаила дъх, докато ги наблюдавам. Сцената е разтърсваща, като в телевизионен сериал. Изпускам въздуха.

— Тогава може би чай? — предлага тя. — Или може би просто да отидем някъде? Където и да е?

Той свива рамене и тогава ме поглежда за първи път, без следа от разпознаване. Долавя се само безразличие, примесено с раздразнение. Поглежда часовника си и промърморва, че няма много време.

— Няма да се бавим — настоява Мариан.

— Добре. Момент да оставя покупките — кимва бавно най-сетне. — Сега се връщам.

Той се обръща и тръгва към вратата, вземайки по две стъпала наведнъж, а аз забелязвам колко тежко диша Мариан — цялата й блуза се движи нагоре-надолу. За пръв път я виждам да загубва съвършеното си самообладание. Запази го дори когато за пръв път ме видя на прага си и някак си това ме кара не само да се чувствам по-близо до нея, но и да я харесвам повече. Преди да успея да се спра, се пресягам и докосвам ръката й:

— Това е добро начало.

— Той ме мрази — прошепва тя, докато двете сядаме на най-долното стъпало пред вратата му.

— По-добре така, отколкото да е напълно безразличен — успокоявам я аз, макар че забелязах у него повече хладно безразличие, отколкото омраза.

— Така ли мислиш? — тя ме поглежда странно, сякаш се надява това да е истина.

Изведнъж изпитвам нужда да напиша съобщение до Филип, за да го информирам, че току-що съм видяла баща си.

След минута входната врата на къщата се отваря и Конрад се появява. Скачаме и заставаме мирно като войници, с вперени в него очи. Забелязвам, че шалът му го няма, а ботушите са заменени с джапанки, а той изглежда странно задъхан само от едно преобуване. Приемам това като добър знак, но не мога да не се чудя какво точно ми се иска да изпитва той. Какво ми се иска да произлезе от тази среща, освен да приеме факта за моето раждане? А дали изобщо ще може да ме приеме, след като толкова мрази нея?

Поглежда ме в очите, сякаш ме забелязва за пръв път.

— Аз съм Конрад — представя се той, без да ми подаде ръка.

Зяпвам го, зашеметена, все едно току-що бе казал: „Аз съм Джордж Клуни“, моментът ми се струва изключителен, а в очите ми той е световноизвестна личност.

— А ти си? — гледа ме очаквателно той.

— Кърби — отвръщам аз и се чувствам глуповато заради пълното си смайване.

— О! Кърби. Разбирам — допълва той с нотка раздразнение. Моят параноиден превод е: „Благодаря, че ми каза, но коя, по дяволите, си ти и какво търсиш тук с нея?“.

— Къде ще отидем? — покашля се Мариан.

— На няколко пресечки оттук има „Арго Тий“ — обяснява той и свива рамене. — На ъгъла с „Шефилд“.

— Добре — отвръща тя. — Чудесно.

Той я поглежда, сякаш да покаже, че не вижда нищо „чудесно“ в цялата тази ситуация. В най-добрия случай ситуацията изглежда странна и неловка. А в най-лошия — направо изпълнена с враждебност. Той слиза по стъпалата, поема наляво и тръгва с бърза крачка по улицата. Мариан и аз го следваме в редица. Тримата вървим един след друг, потънали в мълчание.

Приглушените разговори на клиентите, изпълнили заведението, меката светлина и ароматът на печено тесто, които ни посрещат още от прага на „Арго“, внасят известно успокоение. Конрад се нарежда на опашката, после се обръща към нас.

— Вземете една табла. Аз ще поръчвам. Какво искате?

— За мен зелен чай, моля — казва Мариан и ме поглежда.

— И за мен — добавям аз, макар че изобщо не обичам чай.

Мариан отваря чантата си, изважда портфейла си и тършува за дребни банкноти, но Конрад й хвърля презрителен поглед.

— Аз плащам.

— Благодаря — отвръща тя и пъхва обратно банкнотите.

— Благодаря — повтарям като ехо аз и тръгвам след нея към единствените свободни маси в центъра на салона.

— Трябва да му кажеш — настоявам аз, след като се настаняваме. — Щом дойде тук, трябва да му кажеш коя съм.

— Нали вече ти го направи — измъква се тя.

Завъртам очи и нейното драматично вцепенение ме изпълва с решителност.

— Кажи му, че съм негова дъщеря — навеждам се към нея. — Или аз ще го направя.

28.
Мариан

Когато той се връща на масата с чайовете ни, аз вече съм кълбо от нерви. Като поемам чашата си, забелязвам (а може би те също), че ръцете ми треперят. Главата ми се мае, облива ме пот, гади ми се и едва си поемам дъх.

— Е, как си? — започвам аз и се мразя заради избора на толкова абсурдно незначително любезно начало на разговора ни. С периферното си зрение забелязвам, че Кърби ме поглежда с отвращение.

— Хм. Добре — кратко отговаря Конрад. — А ти?

— Добре — повтарям аз. — Много добре.

— Страхотно — той повдига пластмасовото капаче на чашата си, за да провери как върви запарването на чая, и бързо го захлупва отново. — Разбирам, че постигаш големи успехи — продължава той, без да ме поглежда. — Не съм гледал сериала ти, но съм сигурен, че е много добър. Поздравления.

Допусках, че знае нещо за кариерата ми, но съм изненадана, че подхваща тази тема.

— Благодаря — казвам аз и свеждам поглед към ръцете си на масата. — А ти с какво се занимаваш?

— С това-онова.

— О — започвам да кимам прекалено енергично, предвид факта, че не бе казал нищо конкретно.

— Имаш предвид какво работя ли? — пита той и все така отбягва погледа ми.

— Всъщност, да — отвръщам аз.

— Тогава да беше попитала точно това.

— Е, добре — кимвам и кракът ми започва да подскача под масата. — Какво работиш?

— Работя в един бар — обяснява той. Продължавам да кимам, но вече усмихната.

— А ти какво очакваше?

— Какво искаш да кажеш? — учудвам се аз, макар че добре знам какво има предвид.

— Виж, Мариан. За какво е всичко това? — погледите ни се срещат. Дланите ме засърбяват. Всичко започва да ме сърби, всеки сантиметър от тялото ми, а главата ми се мае от емоционалното напрежение. За миг ми се струва, че отново сме на осемнайсет, после се осъзнавам и се сещам, че не ние, а тя е на осемнайсет. И освен всичко случило се някога, това е най-трудната част. Фактът, че тя ме наблюдава и очаква да се опитам да поправя нещо, което всъщност е непоправимо. Поне в по-голямата си част. А може би изобщо. Но със сигурност не на тази маса, на чаша чай.

— Приятно ми е да те видя. Но всъщност… защо си тук? — отново пита той, след като не успявам да отговоря на предишния въпрос.

Поглеждам го, събирам всички сили, чудя се как не се е досетил вече. Възрастта й не му ли подсказва нещо. Присъствието й на масата. Ами очите й. Поглеждам я и забелязвам, че е ядосана, явно си мисли, че достатъчно е чакала осемнайсет години за това. Облизвам устни. Гърлото ми е стегнато, пресъхнало и отпивам глътка чай, но горещата течност опарва устните ми.

— Тук го правят горещ — поклаща глава той. — Трябваше да те предупредя.

— Няма нищо — отвръщам с дрезгав глас.

И след малко, след две мъчителни вдишвания, се чувам как започвам да редя несвързани извинения и обяснения, а двамата ме зяпват — той смаян, а тя потресена от нервната развалина, която вижда в майка си.

Онзи ден, когато бяхме у вас… Последния път, когато те видях… излъгах те… бях уплашена… сгреших… съжалявам, че така и не ти казах… бях бременна… И после я родих… Но я дадох за осиновяване… Мислех, че това е правилното решение… Въпреки това трябваше да ти кажа… Толкова съжалявам.

— Чакай, чакай — казва той, след като аз внезапно млъквам. — Как така си била бременна?

— Бях бременна — повтарям автоматично аз. — Казах ти, че не съм… онзи ден у вас…, но всъщност… бях.

— Разбрала си по-късно ли? — недоумяващо присвива очи той.

— Разбрах още тогава — признавам аз. — Още там, в банята. У вас. Тестът беше положителен. Но ти казах, че, е отрицателен. Аз… те излъгах.

— Но защо трябваше да го правиш? — моментално изстрелва той.

— Не знам.

— Как така не знаеш?

— Бях уплашена.

Той кимва, но явно не приема това обяснение за логично.

— Значи си родила детето?

— Да. Но после я дадох за осиновяване. Мислех, че така ще е най-добре… тъй като бяхме толкова млади…

— Ние ли? — прекъсва ме той. — Ние не знаехме, че си бременна — лицето му е обтегнато, думите му режат.

— Знам — гласът ми заглъхва. — Съжалявам.

— А, да. Вече го каза.

— Наистина. Съжалявам — клатя отчаяно глава, притварям очи.

— И кой я е осиновил? Къде е тя сега?

Притаявам дъх, защото осъзнавам, изпълнена с ужас, че той все още не е направил връзката. В следващия миг погледът му попада на нея и виждам, че това най-после се случва. Всичко го връхлита изведнъж.

— Мамка му. Значи ти си…? — прошепва той.

— Да — заявява Кърби със съвършено, царствено самообладание. — Аз съм тя.

— Моето дете? — той вперва поглед в очите й. В своите очи.

— Точно така. Да — отвръща тя.

Без да отмества поглед от нея, той клати глава напълно поразен, а аз не спирам да сипя извиненията си към тях, двамата.

29.
Кърби

— Как каза, че ти е името? — пита ме Конрад, след като Мариан разказа всичко по възможно най-непохватния начин. Все едно каза: „Изненада! Имам си дъщеря! О, и между другото, докато не съм забравила — ти си бащата!“ И после го залива с обяснения и извинения. И по всичко личи, че той нито може да асимилира всичко това, нито има подобни намерения. И не мога да го виня.

— Кърби — повтарям аз и си мисля дали не трябваше да добавя нещо друго от автобиографията си. Кърби от Сейнт Луис… Кърби, колега музикант… Кърби, няма да ви искам издръжка.

— Е, Кърби — започва той. — Вероятно трябва да кажа нещо важно, но… — той само вдига нагоре ръце, празните си ръце.

Кимвам и изведнъж така отчаяно ми се иска да му се харесам или най-малкото да не го разгневявам повече, отколкото вече е.

— Нямам нужда от важни изказвания — казвам аз.

— О, така ли. Това е добре. Защото не мога и да ти предложа.

— Няма проблем — прошепвам аз.

— А и без това трябва да отивам на работа — изважда айфона от джоба си и пита: — Искаш ли да ми дадеш номера си? Може някой път да си поговорим. Да понаваксаме последните… на колко години си всъщност?

— На осемнайсет.

— Да. Последните осемнайсет години — той не спира да клати глава и промърморва нещо под носа си, което ми звучи като „това не е истина“.

Преглъщам, после му казвам номера си, бавно диктувам цифрите и го наблюдавам как ги вкарва в телефона си, но се чудя дали някога ще ми се обади.

— А как е фамилното ти име? — поглежда ме той.

— Роуз — изломотвам аз.

— Хубаво име — отбелязва той, след като записва четирите букви.

— Благодаря.

— Надявам се, че и те са като името.

— Кои?

— Семейство Роуз.

— Ах, да. Така е. Много мили хора са. Нормално. Знаете…

— Да. Ами добре. Радвам се, че ми го съобщи — произнася той със сдържан гняв и пронизва с поглед Мариан. После става с чая си в ръка и заявява: — Виж, трябва да вървя. Но благодаря за посещението. И на двете ви. Беше ми приятно.

Мариан кимва, без да вдига поглед от масата.

— Радвам се, че се запознахме, Кърби — обръща се към мен той.

— Аз също — отвръщам аз и едва сдържам сълзите си. Знам, че вината е нейна, но въпреки това съм засегната, че той не иска да остане и да поговори с мен по-дълго. Вижда ми се пълна катастрофа. Наблюдавам го как се изправя, отдалечава се от масата, излиза през вратата и изчезва зад ъгъла. Край.

Завладява ме смазващо разочарование, но се успокоявам, че не е нищо лично. Та той дори не ме познава. А освен това отхвърлянето е основен компонент във всичко свързано с осиновяването. Какво ли очаквах? Извадих голям късмет, че не ми се затръшнаха две врати в лицето.

— Е — въздъхвам аз и отпивам глътка от горчивия като настроението ми чай, — всъщност мина доста добре.

Като се прибираме, заварваме родителите на Мариан в кухнята с поредното кулинарно изстъпление. Очевидно са информирани за мисията ни и предпазливо ни задават няколко въпроса, но бързо долавят, че срещата не е била успешна.

Майката на Мариан изглежда вбесяващо доволна от това развитие и подхвърля нещо от сорта на: „Нали ти казах“ и „Така е по-добре“, а бащата на Мариан, изглежда, схваща, че така изобщо не е по-добре. Поне не и за мен. Докато прекосява кухнята, за да вземе лед, той се поспира до мен, слага ръка на рамото ми и леко го стисва.

— Дай му шанс да се съвземе — успокоява ме той. — Твърде много е, за да го осмисли наведнъж. Ще се появи.

Мариан гледа скептично, точно както се чувствам аз, но никой от нас не изказва онова, което си мисля: Няма никакъв шанс да се появи. Мрази нея, а оттам и мен. Той няма вина, продължавам да си повтарям аз. Имам предвид, че е едно да те вълнува дете, което никога не си виждал, но знаеш, че съществува. А съвсем друго е да ме срещне по този начин, както стана. Това си е емоционална засада.

И макар че нито за миг не забравям, че всичко това се случва по вина на Мариан, не мога да овладея съжалението си към нея. Явно се измъчва. А и трябва да й призная подкрепата, която ми оказа, като реши да ме придружи. Можеше да му напише писмо (което може би щеше да бъде по-добре). Можеше да ме закара дотам и да се скрие зад ъгъла (също нелоша идея). Можеше да съобщи новината арогантно и с безразличие. Искам да кажа, че в известен смисъл цялото й пелтечене и нерешително мънкане ми показа колко се измъчва и че си дава сметка каква голяма грешка е допуснала.

След трийсетина минути общи приказки, върху които изобщо не мога да се съсредоточа, телефонът ми започва да вибрира от полученото съобщение. Поглеждам към скута си с надеждата, че е от Филип. Вместо това забелязвам номер с индекс 312, който не познавам. Кликвам на съобщението и чета: „Кърби. Днес бях много изненадан. Знам, че ти нямаш никаква вина. Конрад“.

Не мога да откъсна поглед от думите и осъзнавам колко прав се оказа бащата на Мариан; изпълват ме облекчение и надежда и в този миг телефонът отново звънва и пристига второ съобщение. „Бих искал да поговорим повече. Обади се или ела, ако можеш. «При Зелда» на Ръш стрийт. Музика на живо, прилична храна от бара. Ще бъда там цяла нощ“.

Изражението на лицето ми трябва да ме е издало, защото Мариан ме зяпва:

— Какво?

— От него е — обяснявам. — От Конрад.

— Какво… казва? — Мариан ме гледа напрегнато.

Майката на Мариан стисва устни и става от масата. Подавам телефона на Мариан и тя прочита съобщението с каменна физиономия, после ме поглежда.

— Искаш ли да отидеш? — пита ме тя.

— Къде да отиде? — обажда се майка й от мивката. — Тази вечер имаме планове.

Мариан й хвърля остър поглед, прави й знак, с който я предупреждава да не се бърка този път, после се обръща отново към мен.

— Не се безпокой за вечерята. Направи само онова, което ти се иска.

Кимвам.

— Искаш ли да отидеш? — повтаря въпроса си Мариан.

— Да — прошепвам аз със сведен поглед.

Защото искам. Повече от всичко.

— Добре — казва тя. — Ще те закарам. Поглеждам я и се чудя какво ли има предвид с това.

Дали ще ми бъде шофьор или придружител?

— Благодаря — отвръщам аз и внимателно подбирам думите си. — Но ще може ли само да ме закараш? Мисля, че може би ще е по-добре да опитам сама този път.

— Да, разбира се — кимва тя, сякаш проявява пълно разбиране. Но в погледа й безпогрешно долавям пламъче на разочарование, което тя компенсира, като добавя прекалено високо и жизнерадостно, че това е отлична идея. — Двамата трябва да останете насаме. Определено. Сега, когато вече знае за теб, ние с Конрад няма какво да си кажем.

— Абсолютно нищо — допълва майка й.

Малко преди да мръкне, Мариан ме оставя пред една невзрачна сграда с червени тухлички на Ръш стрийт, която за малко да подминем, ако не беше малката оранжева неонова табела, на която пише: „При Зелда — музика на живо 365 дни в годината“.

— Ще дойда да те взема в единайсет — казва ми тя, когато почти съм излязла от колата. Изглежда напрегната и се чудя дали не е от мисълта за Конрад, който е от другата страна на вратата, или защото отивам в бар и знае, че родителите ми биха я убили за това. — Ако искаш, мога да дойда и по-рано. Само ми звънни.

Кимвам и си мисля, че няма шанс да поискам да си тръгна преди единайсет, дори да е само заради живата музика, чийто ритъм долита чак на улицата. — Единайсет е добре.

— Имаш ли пари за вечеря?

— Да — отвръщам аз. — Добре съм. Всичко е наред.

— И няма да пиеш алкохол?

— Не, Мариан — завъртам изразително очи.

Тя не потегля, затова й помахвам многозначително и се отдалечавам от колата, качвам се на тротоара, прескачайки изронения бордюр, после тръгвам надолу по няколкото стъпала към входа на заведението. Отварям тежката метална врата и влизам в дълго, тясно помещение. Веднага се влюбвам в топлата, интимна атмосфера, а ниските тавани и многото посетители ме карат да се чувствам още по-уютно. Дебели свещи, целите покрити със струйки застинал восък, хвърлят трепкаща светлина наоколо, а над стария дъбов бар е закачен низ от бели коледни лампички.

Никъде не се забелязва свободно място. Много хора стоят на бара, други са се скупчили на високи столчета по периферията на помещението, а трети пък са насядали на кръгли маси, около малката сцена в дъното. Млад мъж тъкмо приключи доста доброто си изпълнение на парчето „Тин Пан Ели“ на Стиви Рей Вон и на сцената остават само абаносов малък роял и комплект блестящи бели барабани. В един по-тъмен ъгъл близо до сцената са натрупани калъфи за китара, усилватели и друго оборудване. Присъстващите са еклектична смесица от всевъзможни раси и поколения, повечето зрели хора, бохемски тип, но много сдържани, без никаква следа от вулгарност. Имам чувството, че голяма част от тях са редовни посетители, които идват заради музиката вместо за случайно забавление, както в няколкото бара в Сейнт Луис, в които сме се промъквали тайно с Белинда.

Оглеждам заведението, за да зърна Конрад, но като не го откривам, отивам до бара, който бе определил като място на срещата ни в последното си съобщение. Барманката с прическа в стил Бети Пейдж, мускулести ръце, покрити с татуирани японски йероглифи, и невъзможно плосък корем, който се вижда разголен между късата й блузка и ниската талия на джинсите й, ме пита какво ще пия. Обмислям дали да не си взема водка с тоник или поне една бира, защото ми се струва, че няма да ми поиска лична карта, но после решавам да не дърпам дявола за опашката. Вместо това си поръчвам кола и й подавам петдоларова банкнота.

Тя отказва да я взема, като обяснява, че това било за сметка на заведението и напълва чашата ми.

— Хм, имам среща с Конрад, познавате ли го? — съобщавам аз.

— А, да. Той е собственикът.

— О — зяпвам от изненада и се чудя защо не каза на Мариан, че притежава бара.

Възрастен чернокож през две места от мен й кимва и тя му отвръща.

— Да сипя ли още едно?

Той поклаща глава в потвърждение и тя му плъзва по плота чаша бърбън с вода. После идва до мен и ми посочва сцената.

— Конрад е някъде там. Понякога вечерите на открития микрофон тръгват малко по-трудно, та се налага да вдъхне кураж на изпълнителите. Иначе ще трябва да стои цяла вечер на сцената.

— Той пее ли още? — питам аз още по-въодушевена.

— Дали пее? — дружелюбно се изкисква тя. — И още как. И все още свири на бас китара, и на тромбон, и на пиано. Чувала ли си го?

Поклащам глава и едва се сдържам да не призная с гордост, че ми е баща, че сме се запознали едва днес, особено след като забелязвам, че идва към бара и на всяка крачка спира, за да се поздравява с посетителите, и изглежда страхотно, по рокерски, в джинсите си, в черната си тениска и зелена бейзболна шапка на „Джон Диър“ с разръфана огъната козирка. Сърцето ми ще изхвръкне, като идва до бара, настанява се на стола до мен, поглежда ме и казва:

— Много се радвам, че дойде.

Изражението на лицето му е приветливо, няма и следа от напрежението, което забелязах по-рано през деня.

— Благодаря, че ме покани — отвръщам аз и в същия момент някаква жена в лилава рокля и черни лачени обувки на висок ток сяда зад пианото и запява зашеметяващо хубава версия на песента на Джон Мичъл „Боут сайдс нау“.

Конрад я наблюдава в продължение на няколко секунди, кимва одобрително, после продължава да говори с леко повишен тон, макар че музиката звучи приятно и не се налага хората да се надвикват. Барманката му подава бира „Коорс лайт“, той й благодари.

— Запозна ли се със Стеф? — подхвърля той.

— Да — поглеждам я аз. — Аз съм Кърби.

— Тъкмо й обяснявах, че вечерите на открития микрофон предлагат изненади.

— Рядко имаме провали — уточнява Конрад. — Дори аматьорите ни са добри. А това включва и барманите ни — усмихва й се той.

— Ей, кого наричаш аматьор? Получих петдесет кинта за последното си изпълнение.

— Гледай ти. И къде беше това?

— На абитуриентската вечер на племенницата ми. Така че практически съм си професионалист. — Конрад й отвръща с едва забележима усмивка.

— Тук всички сме почитатели на живата музика — допълва той. — Никакво тъпо караоке. Всичко е чиста монета, няма значение дали ще е рок, соул, фънк, джаз или блус.

Чудя се как да му покажа, че познавам музиката — хубавата музика, че не съм като другите, например като Шарлот или Белинда.

— Да, забелязвам. Като се започне от Стиви Рей Вон, та чак до Джони Мичъл. Не е зле.

— Виждам, че си познавач — повдига учудено вежди той и ми се усмихва.

Кимвам.

— Свириш ли на нещо?

— Да. Малко пея и свиря на китара. Но предимно на барабани. — Пред никого не съм била толкова откровена, поне не толкова бързо. Мисля си за Филип — как забеляза барабаните ми във Фейсбук, още преди да говорим затова. Напредвам.

— Свириш на барабани? — гледа ме той не толкова изненадан, а с определено уважение.

— Ами да — признавам аз и ми се иска да се ощипя. Не мога да повярвам, че водя този разговор на място като това със собствения си баща.

— Много впечатляващо.

— Защо? Защото съм момиче ли? — изговарям с престорена обида, а всъщност тайно се опиянявах от вниманието и явното му одобрение.

— Защото барабанистите винаги са ме впечатлявали. И, да, също така, защото си момиче. — После ме поглежда закачливо. — Едно мъничко момиче. Колко тежиш? Трийсет килограма с мокри дрехи?

— Може би. Но мога свиря — твърдо заявявам аз. — Не съм въздухар.

Той се усмихва широко насреща ми.

— А какво слушаш?

— По малко от всичко. Рокендрол, ар енд би, дори рап. Всичко, освен кънтри. Семейството ми много си пада по кънтри. Според тях Алън Джаксън е създал оригинала на хита „Съмъртайм“.

Той отмята назад глава и се изсмива с пълно гърло. После ме поглежда съвсем сериозен.

— Най-добрите пет бенда?

— Леле. Трудна работа — замислям се аз. — Може би „Уилко“, „Рейдиохед“, Ван Морисън, „Р. Е. М.“ и „Велвет“ — изреждам ги аз и ги отмятам на пръсти. — Морийн Тъкър ми е любимата. Най-добрата. Само Йейл може да се мери с нея.

— Да му се не види. Ама ти наистина си моя дъщеря.

— Да — отвръщам аз и кожата ми настръхва. — Така е. — Махам сламката от чашата си и отпивам голяма глътка кола.

— Ами ти? Мариан ми каза, че си свирел в гръндж банда.

Той видимо настръхва само при споменаването на името й.

— Беше много отдавна. Но, да, бях пристрастен към памучните карирани ризи и онези провлечени звуци на китарата, с цялата шумотевица и емоции. Свирех само това.

— Какво например? — любопитствам аз.

— „Нирвана“. „Пърл Джем“. „Алис ин Чейнс“. „Мъдхоуни“. — За миг потъва в носталгични спомени, после отърсва глава и продължава: — Това беше много отдавна. Вкусът ми се промени оттогава.

— Как? — опитвам се да поддържам интереса му, все още зашеметена от красотата на баща си. Макар че продължавам да се чувствам неловко.

— Свиря по малко от всичко. Като теб. От „Майк енд дъ Меканикс“ през Бо Дидли до „Вайълънт Фемс“. Обичам класическия рок. „Ролинг Стоунс“, „Бийтълс“, Боб Дилън. Та даже слушам и кънтри. Като понатрупаш годинки, може и да си паднеш по простичката мъдрост на тези стихове. Много истински. Без преструвки. Имам предвид Уейлън Дженингс, ако я знаеш? Ханк Уилямс? Ще ти харесат.

Сещам се за тениската на Филип и отбелязвам:

— Да. Но те не са съвсем кънтри.

— По дяволите! — изсмива се той. — Как позна?

— Те са от Златната епоха.

— Значи от Златната епоха, а? — учуден повтаря той. — На колко години каза, че си?

— На осемнайсет — отговарям аз и забелязвам, че изражението му отново се променя, но не знам дали си мисли пак за нея. За времето преди осемнайсет години. И тогава изтърсвам: — Много ли си й ядосан?

Очаквам да се изненада или да отрече, а вместо това той поклаща глава и отговорът е напълно ясен още преди да го изрече.

— Страшно много.

Свеждам поглед към картонената поставка под чашата си.

— Но държа да се разберем за едно. Ядосан съм на нея. Не и на теб — обяснява ми той, което може и да се подразбира на този етап, но въпреки това ме изпълва радост, като го чувам лично от него. — Онова, което направи е толкова… — понечва да каже „шибано“, но в последния момент го променя на „тъпо“.

— Знам — казвам аз и го поглеждам в очите. — Тя също го знае.

— И какво от това — свива рамене той, после изпуква кокалчетата на ръцете си.

— Била е уплашена — продължавам аз. — Прекалено уплашена, за да ме задържи.

— Въпреки това трябвало е да ми каже. Това не я обвързва.

— Мисля, че не е искала и ти да ме задържиш.

— Това е напълно ясно.

— Да — съгласявам се аз.

— Но това не зависи само от нея.

— Ако ме беше задържал, всички са щели да научат. А тя тъкмо това не е искала — уточнявам аз.

— Въпреки това — повтаря той, като сгъва една салфетка на две, после на четири. — Това не касае само нея. Дори да е взела правилното решение по отношение на теб — и както изглежда, е така, — нямала е право да крие от мен собственото ми дете.

— Знам.

За момент двамата потъваме в мълчание.

— Е, успяла е да си изгради абаносовата кула, така че всичко е добре. За нея.

Разбирам го какво иска да каже — че нито един от двама ни не е бил част от големия й план за бляскавия й живот на Пето авеню. И макар да знам, че трябва да съм засегната, не мога да не изпитвам съжаление към нея, защото виждам, че ако можеше, би променила решението си.

— Животът й не е съвършен — изведнъж осъзнавам аз. — Дори не съм сигурна, че е толкова щастлива. Въпреки целия успех и парите. Искам да кажа… живее в онзи лъскав апартамент в Ню Йорк, има си богат приятел, който сигурно скоро ще й предложи брак и който май притежава цялата телевизионна мрежа…

— О, супер — вдига ръка Конрад, за да ме прекъсне. — Моля те, спести ми подробностите.

— Дадено — отстъпвам аз. — Съжалявам.

— Супер — повтаря той. — Виж. Не че е кой знае какво… Просто… ние двамата с Мариан сме различни. Съвсем различни. Винаги сме били.

— Женен ли си? — питам го аз.

— Не. Но бях. Почти три години.

— Имаш ли деца? — напрегнато очаквам отговора му, макар да не съм сигурна какво искам да чуя. Струва ми се, че ще бъде хубаво да имам полубратя или полусестри от него, сигурна съм, че бих харесала неговите деца, а може би и те щяха да ме харесват много повече от Шарлот. Но пък от друга страна, ще бъде направо страхотно да го имам само за себе си.

— Нямам деца — отвръща той. — Тя не искаше.

— А ти искаше ли?

— Много. — Той ми се усмихва и по гърба ми полазват тръпки от вълнение, като чувам това признание, което е много повече за мен от всичко казано от Мариан.

— Затова ли се разделихте? — любопитствам аз и си мисля каква ирония — да преживееш една раздяла, защото имаш дете, и втора, защото нямаш.

Той се разсмива и се споглежда с барманката, която явно надава ухо към нас или поне внимателно следи нивото на напитките ни.

— Не точно.

— Съжалявам — прошепвам аз. — Знам, че не е моя работа.

— Няма проблем — уверява ме той. — Но можеш и сама да я попиташ. — Той посочва към Стефани и продължава: — Тя ми е бившата. Невероятна барманка. И кофти съпруга.

Стефани мята по него парченце лайм, което той отбива и запраща зад бара.

— Хей! Я внимавай. Не бях толкова зле.

— Всъщност не. Ако не се преструваше, че си падаш по мъже, щеше да си перфектната съпруга.

Двамата се смеят, явно си бяха останали приятели.

— Аз съм бисексуална. Няма какво да се лъжем. Но и ти не беше цвете за мирисане, сладурче… — не спира да се смее Стефани, после отива в другия край на бара, за да направи една „Маргарита“.

— Тя знае ли коя съм? — питам го аз, докато я наблюдавам как топва ръба на чашата в чинийка със сол.

— Не. Не съм казвал на никого — поглежда ме и отваря уста да каже още нещо, но после размисля.

— Какво? — подканям го аз.

— Щях да ти кажа — той хвърля поглед през рамо към сцената, — че тя знае коя е майка ти.

— Как така? — чудя се дали не са учили заедно.

— Така — лаконично отвръща той.

Не го оставям да се измъкне и продължавам упорито да го гледам.

— Защото Мариан е любовта на живота ми — най-после изрича той. — Дълго не можах да я преглътна. Това може да признае човек само когато е млад и глупав и се надява, че е попаднал на нещо, което ще бъде още по-силно и по-хубаво от загубеното. С такива глупости си губиш времето. Да ти призная, няма никаква полза от това. Запомни го от мен. Нещата са такива, каквито са и няма никакъв смисъл да живееш с миналото и да се чудиш какво би могло да бъде.

Гледам го, без да мигвам, той също ме гледа право в очите.

— Знам, знам. Любовта на живота ми дори не си прави труда да ми каже, че носи моето дете. Каква патетична бълвоч? — той поклаща глава и тъжно се изсмива.

— Няма нищо патетично — свъсвам вежди аз.

— Ами. Но това говори, че…

— Не мисля, че говори каквото и да било за теб. Нито за мен — заявявам аз, защото в същия миг всичко ми се изяснява. — Мисля, че това говори единствено за нея. За човека, който тогава е била.

— И който все още е — допълва ме той. — Хората не се променят.

Казвам му, че не съм сигурна в това. Осъзнавам, че вероятно звуча глупаво, като давам акъл на човек, два пъти по-възрастен от мен. На собствения си баща.

— О, така ли? — скептично ме поглежда той.

— Добре де. Може и да си прав — съгласявам се аз. — Но поне се опита да поправи нещата. Тя реши да те намери, знаеш ли? И днес се появи.

— След някакви си осемнайсет години?

— Така е. Но поне сега сме тук.

Той се усмихва, отпива голяма глътка бира и вдига палец:

— Наистина. Добър отговор, барабанистке. Здрава житейска логика. Гледай да я съхраниш, ако можеш.

Усмихвам се, защото това сякаш не съм го казала аз, а родителите ми. Или пък Шарлот. Мисли положително. Бъди благодарна за онова, което имаш. Не си проклинай късмета. Оптимизмът е в основата на куража. Изведнъж ме завладява носталгия, но не като онази, която те натъжава. А като тази, която ти напомня коя си и откъде произхождаш.

— Разкажи ми нещо за родителите си? — подканям го аз, убедена, че са съвсем различни от тези на Мариан.

— Баща ми е нещо като номад. Живее в облаците. Женил се е три пъти и не се задържа дълго на нито една работа, защото, ако не си чувала, всичките му шефове са ненормални. Така че на него не може да се разчита за нищо. Но е мил човек. Няма нито един враг.

— А майка ти? — питам аз.

Конрад вдига очи към мен и погледът му внезапно се променя.

— Майка ми загина в катастрофа, когато бях на единайсет.

— О… много съжалявам — прошепвам със свито сърце и се чудя защо ли Мариан не ми бе казала толкова важен факт за него.

— Да. Лош късмет. Тя беше страхотна майка… И не го казвам само защото е мъртва. Наистина беше специална. Имаше невероятното качество да превръща всичко в забавление — дори когато тънехме в мизерия. И, Боже, само как пееше. Изключителен мецосопран.

Усмивка грейва на лицето ми, като чувам това.

— Ти такава ли си?

Кимвам.

— Това е страхотно — усмихва ми се той. — Какво ще кажеш? Искаш ли да посвириш тази вечер? Да попееш?

— На сцената ли? — гледам невярващо.

— Ами да. На сцената. Барабаните са там. Клатя глава и му казвам, че не искам.

— Защо не?

Свивам рамене.

— Свирила ли си някога на живо? Пред публика?

Поклащам глава.

— Е, тогава е крайно време, не мислиш ли?

Отново поклащам глава, но този път се усмихвам.

— Хайде. Можем да го направим заедно — подканя ме той и се изхлузва от бар стола, после ме повежда към сцената. — Ти избери песента. Всичко ме устройва.

— Всичко ли? — учудвам се аз и музиката се засилва, колкото повече се приближаваме към тонколоните.

— Почти — ухилва се той.

Сядаме на малка масичка отляво на сцената, на която е поставена табелка „Резервирана“, и той поръчва бургери и пържени картофи за двамата и още една кола за мен. Междувременно започват постоянно да прииждат хора, за да го поздравят, да го питат кога ще пее, а някои дори си поръчваха песни.

— Тъкмо това обсъждаме сега — обяснява той и посочва към мен. Представя ме като „Кърби, барабанистка и моя партньорка тази вечер“.

Двата часа отминават бързо, в много разговори и музика. Публиката не е критична, демонстрира уважение към всяка изява, но това не облекчава страха ми, че Конрад ще ме накара да се кача на сцената. През няколко минути ми предлага песен, която аз отхвърлям по една или друга причина — заради текста, заради слабото присъствие на барабаните, или защото просто не я харесвам. Всъщност се измъквам, зачерквам някои от любимите си песни, които знам, че мога да изсвиря и изпея, като „Виждала си дъжда?“ на „Крийдънс Клиъруотър Ривайвал“ и „Радвам се да те видя“ на Нийл Йънг.

— Стига, Кърби, какво има да губиш? — подканя ме отново към единайсет без четвърт и аз най-после клъввам стръвта и приемам предложението му за „Малкото градче“ на „Пърл Джем“.

— Имаш предвид „Зрялата жена зад щанда в малкото градче?“ — поправям го аз, защото си припомням пълното заглавие, което Еди Ведер каза в едно свое интервю в знак на протест срещу опростените, кратки заглавия на бенда.

— Точно тя — потвърждава той. — Знаеш ли я?

Кимвам и прехвърлям наум текста.

Той кръстосва ръце, поклаща глава и признава, че не я е свирил от лятото на 1995.

— Тогава подходяща ли е? — питам аз.

— Така мисля — ухилва се той и дръпва козирката на шапката си толкова ниско, че скрива очите му. — Давай!

Сърцето ми забива по-бързо. Качваме се на сцената, аз заемам мястото си зад барабаните с блестящо титаниево покритие — истинска прелест. Разглеждам ги, опитвам педалите, хващам палките, дори ги пробвам. Решавам, че няма да използвам чинелите, в стила на великия Моу.

Наблюдавам как Конрад взима микрофона, публиката го възприема като звезда, всички сядат по-изправени на местата си, усмихват се по-широко, ръкопляскат и подсвиркват възторжено. Той не е просто собственикът на бара, а очевидно е любимецът на публиката.

— Добър вечер на всички — започва той. Гласът му звучи още по-плътен на микрофона. Завърта шапката си, така че козирката й да остане на тила му.

Няколко десетки души започват да скандират името му, други му отвръщат с „добър вечер“.

— Тази вечер бих искал да ви представя великата Кърби Роуз. Талантлива барабанистка от Сейнт Луис. Дълго време нямах възможност да се запозная с нея — той се обръща и ме поглежда право в очите. — Тя е страхотно момиче. Наистина много я харесвам и съм сигурен, че вие също ще я харесате. Да я поздравим сърдечно, в стила на „Зелда“.

Публиката започва бурно да аплодира, а аз имам чувството, че ще припадна. Пот бликва от всяка пора на кожата ми, ярката светлина пари очите ми. Скована от страх, наблюдавам как Конрад отива до края на сцената, изважда една китара от калъфа й, премята каишката през врата си и изсвирва няколко акорда. Малко преди да се сгромолясам, той се обръща, прави няколко крачки към мен и прошепва:

— Просто се отпусни. Поеми си въздух. И ме следвай. Ще се справиш, хлапе.

Кимвам, заслушвам се в ритъма на песента в главата си, както правя винаги, преди да започна да свиря.

И в този момент в бара настъпва пълна тишина. Всички ни гледат в очакване. Конрад дръпва струните на китарата си, запява с мекия си богат тембър на тенор, напомняйки ми за Еди, но със свой уникален, хриптящ нюанс.

Срещал съм те някъде? Изглеждаш ми натрапчиво позната, но не се сещам къде.

На сцената е горещо, но цялата потръпвам от песента, от начина, по който я пее. В един момент се приближава към мен и ме подканя да запея. Поклащам глава. Но той настоява:

— Хайде, Кърби. Искам да те чуя. Пей, момиче.

Запявам. Хващам ритъма. Отначало започвам плахо, после все по-уверено, заедно с ударите по барабаните. „О, Боже, беше толкова отдавна. Дори не съм мечтал, че ще се върнеш. Но сега ето ни тук — теб и мен“.

Точно тогава вдигам очи и я виждам, застанала в дъното на заведението, до бара, да ни наблюдава.

— Тя е тук — казвам му аз, когато се приближава отново до мен.

Той разчита думите по устните ми и леко ми кимва. Може би вече я е забелязал. Изведнъж го чувам, виждам го, усещам го как внезапно започва да свири с още по-голяма страст. Притваря очи, струните на китарата му и ударите на барабаните ми се сливат и двамата пеем в един глас:

Чувства и мисли избледняват.

Чувства и мисли избледняват, избледняват.

Избледняват, избледняват…

30.
Мариан

Знаех, че Кърби може да свири на барабани от нейното рап изпълнение в стаята на сценаристите. Въпреки това оставам смаяна, когато влизам в бара и я виждам да свири на истински барабани, на сцена пред истинска публика, със собствения си баща. Гледката е поразителна, сюрреалистична и ме изпълва с гордост и болка.

Въпреки всичко двамата са тук, откриха се и заедно пеят песента, която помня толкова добре. Песента, която той ми свиреше някога. Беше една от любимите ми в репертоара му, тази, която винаги съм си пожелавала в часовете, които прекарвахме на леглото в спалнята му. Същата, която свири в гората, където направихме и единствената си снимка. Сега дори гласът му е още по-хубав, по-зрял, макар че никога не съм го виждала в тази роля — в истинско изпълнение на сцена. Той свири на китарата опитно, уверено и, о, боже, толкова секси, че едвам устоявам. Гледам момчето, в което някога се влюбих, и се чувствам пак момичето, което бях, спомените ме връхлитат така безмилостно и внезапно, че главата и сърцето ми ще се пръснат.

След последните акорди публиката се изправя на крака, аплодира ги възторжено с подвиквания и подсвиркване. Хората викат името му, някои знаят и нейното. Мъж с черна филцова шапка свива ръце около устата си и крещи за бис, което кара Конрад да се обърне към нея и да го обсъдят. Той е с гръб към мен, но я виждам, че кимва, усмихва се, после се навежда към него и му прошепва нещо. Тази вечер двамата са един екип, за първи път правят нещо заедно.

Конрад се връща в предната част на сцената, свежда глава и спокойно казва на микрофона:

— Благодаря. А споменах ли, че това е дъщеря ми?

Това съобщение предизвиква още по-бурни аплодисменти и още повече викове за бис. Но Кърби се изправя, покланя се лекичко и после казва на микрофона, че има вечерен час, но благодари много на всички. Хората се смеят. Харесват я. Вече я обичат. Аз я обичам.

Тя ме вижда и ми махва, усмихва ми се щастливо, после прошепва нещо на Конрад и двамата слизат от сцената и се насочват към мен, съпроводени от потупвания по гърба и похвали. Когато наближават, забелязвам, че и двамата са потни и задъхани. Застават до мен. Усмивката, която грееше на лицето на Конрад, е угаснала, но виждам, че няма и враждебност, каквато усетих по-рано през деня.

— Боже — посрещам ги аз, — бяхте невероятни.

— Благодаря — отвръща Кърби. Лицето й пламти, очите й светят. Цялата сияе от щастие и ми се иска да я обсипя с целувки.

Иска ми се да целуна и Конрад. Желанието ми е завладяващо, плашещо, противно на здравия ми разум.

— Това съживи много спомени — признавам аз и го гледам в очите.

Той кимва, приема думите ми без особена емоция и прегръща Кърби през рамо.

— Много е естествена — споделя той и отклонява темата.

— Личи си откъде го е наследила — отвръщам аз.

— Да — кимва той, после ме пренебрегва и превръща разговора в личен момент с Кърби. — Благодаря, че дойде — дочувам аз. — Беше страхотно преживяване.

— За мен също — добавя тя, пламнала от гордост, адреналин и очевидно топли чувства към него.

— Ела пак скоро — кани я той и избърсва потното си чело с опакото на ръката си.

— Може ли да е това лято? — пита нетърпеливо тя. — След като се дипломирам?

— По всяко време. Абсолютно по всяко време.

Мисля си за края на нашата среща, когато за пръв път дойде в Ню Йорк — колко различно бе прозвучала тази покана от моите устни. Колко различна бе първата ни вечер заедно на столовете в моята кухня, колко предпазлива и сдържана. Колко различен е той от мен. Той е истински, неподправен — двете неща, които обичах в него. Двете неща, които никога не можах да постигна, поне не в реалния си живот, а само в живота, който пресъздавам на хартия.

Кърби се отдалечава на няколко крачки, за да се сбогува с барманката. Двете, изглежда, са се сприятелили. Конрад ме гледа. Гледа ме прямо.

— Мразя онова, което си направила — заявява той. — Но се опитвам да не мразя теб самата.

— Благодаря — отвръщам аз, завладяна от нова вълна емоции.

— Благодаря ти, че се върна — изрича той, после дръпва шапката надолу, за да скрие очите си. — Е, по-добре да се залавям за работа.

— Да. Разбира се — съгласявам се аз.

— До скоро, Мариан — сбогува се той, обръща се отново за последен личен момент с Кърби и я прегръща за довиждане.

В колата, на път за дома, тя мълчи, сякаш преживява отново всичко случило се, наслаждава му се, една лека усмивчица не слиза от лицето й. Искам да уважавам личното й пространство, чувствата й, въпреки това умирам от любопитство да разбера за какво са си говорили двамата с Конрад и какво ли й е разказал той за живота си. Накрая, след като не мога да изтърпя нито секунда повече, направо я питам дали е женен.

Тя завърта глава.

— Деца? — колебливо продължавам аз.

— Само аз — казва тя и гледа през страничния прозорец, докато се отдалечаваме от центъра на града към предградията.

— Е, радвам се, че още свири — опитвам се да предизвикам разговор, да я подтикна да каже каквото и да е за вечерта, за Конрад, за чувствата й.

— Да. Но освен това се занимава и с бизнес — добавя тя. — „При Зелда“ е негов бар. Негово творение.

— О, така ли? — учудвам се аз, изненадана, доволна. — Това е страхотно.

— Да. Започнал е като джаз клуб, може би преди около петнайсет години. Той е довел всички тези добри музиканти от града, приятели и други хора, които познава. И оттогава, от уста на уста се разчуло и сега вече барът е истинска легенда в Чикаго. Музиканти идват от цялата страна, за да свирят всякакъв вид музика. — За пръв път я чувам да говори така разпалено за нещо.

— Е, не съм изненадана — признавам аз, макар че все пак част от мен е много изненадана и си мисля, че тя добре го усеща с присъщото си умение да прозира всяка дивотия.

— Така и не е отишъл в колеж — продължава тя. — Но само го виж. Наистина е щастлив в този бар. Нарича го свой дом. Своето семейство. Дори бившата му жена работи там и все още са приятели.

Отбелязвам си този факт, чудя се какви ли са били отношенията им и защо са се разделили.

— Двамата бяхте невероятни заедно.

— Благодаря — усмихва се тя. — Наистина беше забавно.

Замълчаваме, докато приближаваме Гленкоу, после поемаме по Мейпъл Хил. Повечето къщи са тъмни, с изключение на светнатите фенери по верандите им. Когато спираме на нашата алея, тя се обръща към мен.

— Ти си разбила сърцето му, знаеш ли това?

Замръзвам. Обръщам се към нея, но лицето й е в сянка.

— Той ли ти го каза?

— Не с тези думи, но да. Обичал те е истински.

Усещам, че е на негова страна и не я виня. Самата аз съм на негова страна.

— И мисля… — гласът й нерешително заглъхва.

— Какво? — аз изключвам двигателя и се обръщам към нея.

— Няма значение — поклаща глава тя.

— Можеш да ми кажеш — подканям я аз и се приготвям да чуя нещо обидно, което е казал за мен, нещо вярно, което знам, че заслужавам.

— Не знам. Останах с чувството, че все още е така — вместо това изрича тя.

Преди да успея да отговоря, тя слиза от колата, тръшва вратата и тръгва към входа. Слизам и я следвам и така ми се иска да можех да върна времето назад.

Иска ми се да съм приличала малко повече на нея, когато бях на осемнайсет.

На следващата сутрин Кърби почуква на вратата на спалнята ми още преди девет. Вече е облечена, куфарът е до краката й и ми заявява, че трябва да тръгва, защото изпитите й наближават. Скачам и трескаво се обличам. Стоим в коридора. Родителите ми идват откъм кухнята.

— Сигурна ли си, че не можеш да останеш за закуска? — пита майка ми.

— Наистина трябва да се връщам да уча за изпитите — обяснява Кърби. — Ако искам да ги изкарам и да завърша навреме.

— Напълно те разбираме — заявява баща ми.

— Е — подхваща Кърби с много по-уверен глас, отколкото имаше при пристигането си, сякаш предишната вечер бе пораснала на сцената. — Благодаря много, че ме приехте. Наистина ми беше много приятно да се запозная с вас.

— О, на нас също, Кърби — отвръща баща ми и пристъпва към нея, за да я прегърне и да я целуне по бузата. — Толкова е хубаво най-после да се запознаем с внучката си. Знаем, че си имаш семейство, което много те обича, но се надяваме, че можем да допринесем с нещо. Искрено се надяваме, че това ще е само началото. — Той поглежда към майка ми и тя кимва своето неубедително съгласие, като нервно усуква перления си гердан.

— Благодаря, дядо — усмихва му се Кърби и отговорът й ме изненадва.

Той се усмихва така щастливо, както не го бях виждала да прави от дълго време.

След няколко секунди неловко мълчание, през което става ясно, че майка ми няма да я прегърне на сбогуване, обявявам, че ще я изпратя до колата. Родителите ми кимват, схващат посланието, че искам да остана с нея насаме. Грабвам куфара й и излизам. Когато стигаме до колата, тя отново е притихнала и сериозна, но си казвам, че сигурно е заради сбогуването, особено в такива крехки отношения като нашите. Ще е нужно време, за да изградим доверие и истинска връзка, независимо дали ще е приятелство, или нещо повече. Аз съм готова да дам всичко от себе си.

— Завършвам след две седмици — съобщава ми тя.

— Да? — отвръщам, изпълнена с надежда.

— Родителите ми искат да те поканя. Така че, чувствай се поканена… Но знам колко си заета с твоя сериал и всичко, затова не се притеснявай, ако не можеш…

— Ще дойда — обещавам аз. — Със сигурност.

— Супер — кимва тя. — Ще ти пиша подробности. Или ще ти се обадя.

— Това ще е страхотно — признавам аз.

— Е, благодаря — казва тя, макар че и двете знаем, че тази среща е нейният подарък за мен, а не обратно.

Когато влизам вътре, майка ми си долива кафе, после сипва на баща ми и на мен. След това започва да чупи яйца за омлет в една купа. Напомням й, че полетът ми е рано и нямам много време, защото трябва да си събера багажа.

— Изпити и телевизионни сценарии — замислено подхвърля баща ми. — Работата няма край.

— Както и важните дела — усмихвам се аз.

— Е, как мина снощи? — подхвърля майка ми престорено небрежно. Сякаш Кърби е била на кино.

Поглеждам я и се чудя защо ли не може да признае цялата сериозност на случващото се, нито да възприеме идеята, че Кърби е част от живота ни. Може би изпитва чувство за вина заради решението, което ми помогна да взема, и иска да докаже, че е постъпила правилно. Може би все още вижда позора в случилото се и се притеснява за мнението на хората. Може би просто се страхува от завръщането на Конрад, че отново ще ме извади от равновесие.

— Конрад и Кърби много се харесаха — започвам аз и набързо им описвам сцената, която заварих, когато влязох в бара, но не мога да им опиша всичко. — Беше много емоционално… много вълнуващо. Щастлива съм заради тях.

Баща ми оставя чашата си на масата и ме поглежда в очите.

— Това вече е нещо — казва той.

— Трябваше да му кажа много по-рано — упреквам се аз.

Майка ми поклаща глава и упорито отказва да погледне на ситуацията по този начин.

Игнорирам я и се обръщам към баща си.

— Ясно разбирам, че никога няма да ми прости за онова, което му причиних.

— Не можеш да върнеш времето — разумно напомня той. — Гледай напред. Сега постъпваш правилно.

— Опитвам се — въздъхвам аз.

— Само това можеш да направиш — успокоява ме баща ми и ме прегръща през рамо, както бе прегърнал и Кърби в коридора.

През целия полет на връщане спя, въпреки това се чувствам ужасно уморена, когато влизам в апартамента си късно следобед. Домашната ми помощница идва в петък и жилището ми изглежда още по-съвършено от обикновено, всяко нещо е на мястото си. Отварям хладилника, но, както винаги, вътре няма нищо за ядене, не че съм гладна. Приближавам се до бюрото си и поглеждам камарата със сценарии, които бях приготвила да взема и да чета в самолета, но нямам и капчица вдъхновение да се заема с тях точно сега. Обмислям дали да не потичам в парка, но нямам настроение и за това. Пускам стереоуредбата, но музиката — всяка музика — ми напомня за Конрад и за онова изражение на лицето му, когато осъзна коя е тя. Никога няма да се отърва от този поглед. Накрая вдигам телефона и се обаждам на Питър, каня го да дойде вкъщи. Той се съгласява, разбира се. Ще дойде веднага след като се освободи, съобщава ми той с успокояващ тон.

Пристига около пет, направо от офиса. Разказва ми, че е прекарал там целия уикенд, за да гаси пожари. Чудя се дали някой от тях не е свързан с моя сериал, но не го питам. Чувствам се прекалено изтощена, за да се притеснявам и за това. Сядаме на канапето и му разказвам как е минал моят уикенд: за разговора с баща ми в парка, за враждебното отношение на Конрад, за вълнуващото изпълнение на сцената с Кърби. Разказвам му за всичко, освен за начина, по който се чувствам сега, защото дори не знам как точно да го опиша.

— Това е страхотен успех — заключава той, след като млъквам. На лицето му се появява онова доволно изражение, което забелязвам всеки път, като намери решение на някой проблем, и си давам сметка, че случилото се през изминалите дни до голяма степен се дължи на него. Защото ме накара да осъзная, че трябва да се изправя срещу миналото си и да кажа истината. Че го дължа не само на Кърби, на Конрад, на баща си, но и на самата себе си. — Радваш ли се, че отиде?

— Да — кимвам аз. — Беше трудно… Но да.

— Всички важни неща са трудни — той хваща ръката ми и я стисва.

— Да. Ти се оказа прав.

Питър поклаща глава, сякаш да каже, че не е важно дали е бил прав, или не.

— Съжалявам, че бях толкова твърд с теб. Просто ми беше трудно да осмисля… всички тези тайни.

— Знам — изричам. — Разбирам.

— Но сега можем да продължим. Нали така? — поглежда ме втренчено.

Кимвам и всяка частица от мен се опитва да направи точно това.

— Липсваше ми, шампионе — признава той.

Казвам му, че той също ми е липсвал, и след като се поглеждаме очи в очи, той ме дръпва към себе си и ме целува. Между целувките си шепнем извинения и опрощения.

— Искам те — шепне той и ръцете му тръгват нагоре под блузата ми.

— Ела — повеждам го аз към спалнята си, където безмълвно се събличаме, помагаме си един друг с копчета, каишки и колани. През цялото време погледите ни са приковани, водим безмълвен разговор, докато не оставаме съвършено голи и отново започваме да се целуваме. Той ми казва колко съм красива, плъзва ръце по хълбоците и гърба ми, полага ме на леглото. Всяко негово движение, всяка негова дума са съвършени, уверени. Мисля си за онова, което се случи между нас след последната ни среща, преди Кърби да почука на вратата ми. Сякаш беше преди цял един живот.

— Готова ли си? — пита ме той.

Казвам да. Казвам му колко много го искам, колко се нуждая от него и колко го обичам.

Тялото му все още е върху моето, той се надига на лакти, подпрени от двете страни на главата ми, и поклаща глава, сякаш за да ми покаже, че не съм го разбрала.

— Нямам предвид готова в този смисъл, шампионе… Готова ли си за следващата крачка? Нашата следваща крачка?

Зяпвам го невярващо. Това е последното нещо, което съм очаквала. Последното, за което съм мислила през последните няколко дни и седмици.

— Какво искаш да кажеш? — питам, за да съм сигурна.

Той се отпуска отново върху мен с цялата си тежест и ме целува.

— Защото аз съм готов, шампионе — прошепва ми на ухото той. — Готов съм да ти дам пръстена, за който мечтаеш. Да се оженим. Да имаме дете. Всичко. В реда, в който ти го пожелаеш.

Започвам да треперя, като си представям скромна церемония в тесен семеен кръг. Ейдън и Кърби от двете ни страни. Животът, който винаги съм искала. Целуваме се така, както отдавна не сме го правили и със сигурност откакто тя ме откри. Изчакваме много дълго, докато вече става невъзможно и двамата достигаме кулминацията в един и същи миг. Усещам изригването му в себе си, слушам как тихо стене името ми, как ми казва, че иска да бъда негова съпруга. Казвам си, че съм най-щастливата жена на света. На него казвам, че това е най-щастливият миг в живота ми. И докато се унасям в сън, отпуснала глава на гърдите му, почти съм убедена в това.

31.
Кърби

Родителите ми, сестра ми и Ноа тъкмо приключват с обяда, когато влизам вкъщи след петчасово шофиране. Всички, дори майка ми, грейват, като ме виждат. Налагам си да поседна с тях и да поприказваме, въпреки силното си желание да остана сама.

— Е? — нетърпеливо пита Шарлот, докато майка ми става да ми сложи чиния. — Как беше?

— Беше невероятно — въздъхвам аз и ми се иска да имаше начин да им опиша точно колко невероятно беше всичко. — Как мина балът?

Двамата с Ноа се споглеждат и тя казва, че това е бил най-прекрасният им момент. После ми разказва, че господин Тъли е изритал петима заради непристойни танци и още осем заради алкохол.

— Видя ли Белинда? — не се стърпявам аз.

— Само за минутка, когато пристигнахме — обяснява тя. — Роклята и беше страхотия. Толкова хубава. В крайна сметка е успяла да си купи онази тюркоазената, която пробва.

Аз се преструвам на изненадана и изпитвам не само разочарование, че не бе променила решението си да я облече, но и странно съжаление към нея. Не би могла да я накара да се чувства добре, независимо колко хубава изглежда.

Шарлот избутва чинията си с недоядената салата с риба тон.

— Е, казвай? Срещна ли се с него? С родния ти баща?

— Да — отговарям в момента, в който майка ми сервира пред мен чиния със салата и купа с доматена супа.

— Как изглежда? — пита ме тя и всички ме гледат с трепетно очакване.

— Все още е музикант. Притежава бар, където се свири музика на живо триста шейсет и пет дни в годината. — Избягвам погледите на родителите си и ставам, за да си взема кутийка кола от хладилника, после отново сядам, отварям я и отпийвам голяма глътка.

— Ходила си в бар? — възкликва майка ми. Просто не може да се сдържи.

— Да. Но не съм пила. Не е нищо по-различно от повечето ресторанти в Сейнт Луис. Като всички на „Хил“ — обяснявам аз, имайки предвид района с италиански ресторанти, където баща ми винаги си поръчва коктейл на бара, преди да седне на масата с нас. — Всичко беше както трябва, мамо. Повярвай ми.

Тя кимва и ме уверявам, че ми вярва. Напълно.

— А родителите на Мариан? — намесва се баща ми, за да отклони разговора от Конрад. — Добре ли те приеха?

— Да — отвръщам аз. — Харесах баща й повече от майка й. Има нещо снобско в нея. Но се държа прилично.

Майка ми изглежда заинтригувана от тази констатация и може би донякъде с облекчение разбира, че радарът ми за сноби все още действа.

— Какво работят?

— Тя не работи. Той е адвокат, доколкото знам на Опра. Богати са.

Родителите ми поклащат глави, защото вече са наясно с това.

— Той как изглежда? — любопитства Шарлот. — Баща ти.

— Баща ми е ето тук — посочвам аз към баща си на масата и той ми се усмихва.

— Разбира се! — продължава Шарлот. — Знаеш какво имам предвид — биологичния ти баща.

— Няма да ви лъжа — много е хубав. Изглежда като… рокер — обяснявам през смях аз. Хвърлям поглед към майка си, която отново изглежда притеснена. — Не е от онези дългокоси, развлечени рокери от осемдесетте, мамо. Просто, нали знаеш, артистичен. Наистина е страхотен. Много, много готин. — Иска ми се да им разкажа как пяхме заедно на сцената, но решавам да си го запазя само за себе си за известно време. Освен това не искам да разстройвам баща си. Знам как се чувствам аз, защото той има повече допирни точки с Шарлот. Няма нужда да го карам да изпитва същото. После, за да не оставя майка си с празни ръце, продължавам: — О, госпожа Колдуел много хареса салфетките.

— Наистина ли? — оживява се малко мама.

— Да. Каза, че са много красиви. Зарадва се и на пая.

— Ядохте ли от него?

— Не — признавам аз. — Но вероятно искаше да си го запазят за тях. Не са алергични към орехи или нещо подобно.

Майка ми грейва. Шарлот и Ноа стават и обявяват, че излизат — отиват на купон на басейн.

— Искаш ли да дойдеш? — кани ме Шарлот, явно от любезност. Стотната й покана за годината, но въпреки това мила.

Отказвам й с благодарност. Прекалено уморена съм след пътуването, а имам и много да уча. Като гледам двамата как излизат, хванати за ръце, се сещам за Филип и ми се приисква да му звънна, да го видя, да го целуна отново.

Казвам на родителите си, че отивам да оправя багажа си, но те ме спират и искат да обсъдят нещо с мен.

Стягам се, готова да понеса поредната лекция за постъпване в колежа, но всъщност става дума за Белинда.

— Какво за нея? — напрягам се аз. Мислите ми започват да препускат. Опитвам се да разбера какво знаят и дали съм въвлечена по някакъв начин.

— Знаем за роклята, която е откраднала от „Робинс“ — започва баща ми. После, преди да реша дали да не се правя на ударена, той ме поглежда: — Знаела си за това, нали?

Без да отклоня поглед, си мисля колко е типична ситуацията и колко невероятна, че ще имам неприятности, но зная, че ще стане още по-зле, ако излъжа.

— Да. Знаех за това. А вие как разбрахте?

— Управителката на магазина ни се обади — разказва майка ми. — В неделя сутринта. Спомнила си, че Белинда е пробвала тази рокля и веднага я заподозряла, когато установила, че роклята липсва. Изчакала, за да види дали ще се появи с нея на бала.

— Но защо се обажда на вас? — учудвам се аз.

— Мислела, че Белинда ми е дъщеря.

— А ти какво й каза?

— Казах, че всъщност не ми е дъщеря, а близка семейна приятелка. Обещах й да проуча въпроса и да й се обадя.

— И?

— Питах Шарлот с каква рокля е била Белинда. Не й обясних защо се интересувам. Но тя потвърди, че е била с нея.

— Ще я арестуват ли? — попитах с паника в гласа.

— Не. Управителката искаше да се обади в полицията — обяснява баща ми. — Но с майка ти решихме да я платим.

— Какво сте направили? — замръзвам аз. Това наистина е последното нещо, което съм си представяла, че родителите ми биха направили. Да прикриват престъпление.

— Щяха да й повдигнат обвинение — продължава той. — Казахме й, че ще я платим и оправихме положението. После се обадих на Белинда.

— И какво стана?

— Поканихме я да дойде, седнахме и просто си поговорихме — отвръща баща ми.

— Белинда е много объркана точно сега — продължава майка ми. — Много й е трудно, откакто баща й ги е напуснал. Имат големи финансови проблеми. Не че това я извинява. Но не искаме да си провали бъдещето. Мислим, че е добро момиче дълбоко в себе си, но в момента малко е излязла от пътя.

— А тя какво каза? — питам аз.

— Беше наистина много притеснена. И не само, защото са я хванали. Изглежда, искрено се разкайваше. Обеща да ни върне парите и помоли да не казваме на майка й.

— Ще го направите ли?

— Трябва — заявява баща ми. — Бихме искали да знаем дали ти си правила нещо подобно.

— Никога не бих направила подобно нещо — отсичам аз.

— Знаем. Тя ни разказа, че сте се карали. И че заради това не си отишла на бала.

Мълча и очаквам да ми натякват, че е трябвало да им кажа. Че е трябвало да предприема нещо. Вместо това майка ми казва:

— Това трябва да е било много тежко решение за теб, Кърби.

— Да — кимва баща ми. — Повечето деца не биха имали силата да заемат такава позиция.

Свеждам поглед, сконфузена, макар сама да не разбирам защо. Предполагам, защото не съм свикнала на подобно внимание. Много отдавна не бяха ми казвали, че се гордеят с мен.

— Освен това предпочитах да отида в Чикаго — изфъфлих аз, без да вдигам глава, и се чудех защо ли не искам да приема това признание.

— Защо не се обадиш на Белинда? — предлага баща ми. — Тя те очаква.

След няколко минути пристигам пред вратата на Белинда, но този път почуквам. Тя ми отваря веднага и ме повежда нагоре към стаята си. Сядаме на леглото и мълчим. Кожата на лицето й изглежда ужасно, сякаш е плакала или е препила, или и двете. Поглеждам към стената, цялата изписана — повечето са стихове на тъпи поп песни като „Къде бихме се озовали, ако не можехме да мечтаем?“. Звучи прилично, само дето е откраднала тази мисъл от песен на „Джонас брадърс“.

— Родителите ми казаха какво се е случило — едва изрекла тези думи и тя започва да плаче. Навеждам се и я прегръщам.

— Съжалявам — прошепва. — Бях такава кучка към теб…

— Да, така си беше — отдръпвам се и й се усмихвам.

— Съжалявам — повтаря тя. — Не знам какво ми стана… Просто съм толкова депресирана повечето време… и така ми е писнало да съм бедна, никога да нямам нещо свястно да облека.

— Знам, Бел — отвръщам аз.

— При теб е различно — подсмърква тя. — Нямаш баща пълен провал. Имаш си двама бащи и две майки, а едната е толкова богата. Шарлот ми разказа, че си отишла да се срещнеш с баща си. Той наистина е ли е рок звезда?

— Е, наистина е супер — заявявам аз, колкото и да ми се искаше да омаловажа факта. — Но ще говорим по-късно за това…

— Да си призная, малко ревнувах — казва тя, след като издуха носа си. — От всички интересни неща, които ти се случваха напоследък. И дори заради Филип. Той наистина те харесва.

— А Джейк харесва теб — допълвам аз.

— Не. Не ме харесва. Той просто е като всички други. Иска само секс, това е.

— Те всички искат секс — напомням аз и се усмихвам, макар да знам, че Белинда е права — с Филип и мен е по-различно.

— Ами твоите родители. Боже! Знам, че според теб не струват, Кърб, но, повярвай ми, страхотни са — продължава тя.

— А, не — клатя енергично глава. — Тук вече няма да се съглася.

— Не. Сериозно. Ако не беше баща ти, щяха да ми щракнат белезниците. Мили боже! Толкова съм му задължена. Много повече от четиристотинте долара. Длъжна съм му изобщо. Голям късмет си извадила с такива родители. Винаги съм мечтала да са мои родители…

Поглеждам я изненадана, че се чувства по този начин. През всичките години, в които ме бе слушала да роптая срещу тях, нито веднъж не бе казала нещо подобно.

— Строги са, но поне са грижовни — обяснява тя и отново се просълзява.

— И майка ти е грижовна — уверявам я аз.

— Знам, но не е същото. Все я няма… Не че има вина за това — трябва да работи… Но не знам. Скапана работа, Кърб… Искам да кажа — знам, че вината е моя и че нямам никакво извинение. Но просто… така ми е писнало от всичко.

Отново я прегръщам и се чудя как е възможно да не забележа, че най-добрата ми приятелка на света се е чувствала толкова нещастна. Хрумва ми, че може би всички знаят. Освен Шарлот. Сигурно. О, боже, може би дори и Шарлот знае това.

— Прощаваш ли ми, Кърб? За начина, по който се държах с теб?

— Да. Разбира се, че ти прощавам. Ти си ми най-близката приятелка. И винаги ще бъдеш.

После я поглеждам в очите и я уверявам, че всичко ще е наред. Съвсем наред. С нашия живот и с бъдещето ни и с всичко. Повтарям го и за пръв път от много дълго време наистина го вярвам.

В понеделник сутринта намирам господин Тъли в кабинета му и го моля да ми даде разрешение да отсъствам от часа по физкултура.

— Освен ако си мислите, че играта на бадминтон ще ми помогне в живота?

Той се усмихва, посочва ми традиционния стол и подхвърля:

— Как върви подготовката за изпитите?

— Изключително скапано — признавам аз. — Или как се казва — направо скапаняшко.

Той се прави, че не обръща внимание на езика ми и на заядливия въпрос.

— Виждам, че имаш нужда от седемдесет и два процента, за да завършиш успешно. Мислиш ли, че ще се справиш?

— Да — махвам небрежно аз. — Фасулска работа.

— Е — гледа ме той втренчено, — забелязвам свежа нотка увереност в теб!

— Промених се.

— Така ли? Това има ли нещо общо с пътуването ти до Чикаго? Или с новия ти приятел?

Поглеждам го изненадана и малко смутена.

— Откъде знаете за Филип?

— Фейсбук шпиониране — засмива се той и се сещам за все по-милите съобщения, които си разменяме на нашите стени.

— Да — потвърждавам аз. — Филип има принос, но всъщност всичко е заради биологичния ми баща.

— Разказвай — подканя ме господин Тъли и се навежда към мен.

Ухилвам се, после изливам цялата история, чувствата, които предизвика у мен, вълнението ми от това, че съм свързана с толкова талантлив човек, дори му обяснявам какви емоции изпитах на сцената.

Господин Тъли май попива внимателно всяка дума, дори много повече от обикновено, и ми казва, че много би искал да е бил там, за да види това.

— Някой ден — усмихва се той. — Когато станеш следващия американски музикален идол.

— Да — ухилвам се аз. — Сигурно ще мога да ви уредя с достъп до бекстейджа.

— Не ми се прави на голяма работа отсега — смее се той.

Аз също се разсмивам и му обещавам, че няма да се правя. Бъбрим още няколко минути, накрая стига до важната тема:

— Е? Нали знаеш, че имаме да обсъдим още нещо? Последен тукашен въпрос…

— Моля ви, само не ми казвайте, че е за Мисури? — хвърлям му мрачен поглед.

— Кърби.

— Уф! Но, господин Тъли!

Той не обръща внимание на протестите ми и продължава:

— Кърби, според мен непременно трябва да отидеш там. Пробвай само с един семестър. Винаги можеш после да се откажеш или да се прехвърлиш.

— Родителите ми ли ви накараха да разговаряте с мен за това? — подозрително питам аз. — Нали знаете, че крайният срок за записване изтече.

— А ти знаеш ли, че вече са ти платили депозита? — съобщава той.

Всъщност не знаех, но някак си ги подозирах, защото изведнъж спряха да говорят по този въпрос малко след изтичането на срок.

— Виж, Кърби. Това е искреното ми, най-дълбоко убеждение. Мисля, че трябва да постъпиш в колежа. И не означава, че трябва да се откажеш от музиката, дори като професия. Но колежът ти дава опит и поне е нещо, което трябва да опиташ. Вземи си солидно образование и пак си имай план Б.

— А защо не може колежът да остане план Б? А музиката да е план А?

— Двете не се изключват взаимно. Виж например „Р. Е. М.“ или „Рейдиохед“.

Завъртам отново очи.

— Можеш да постъпиш във факултета по музика в Мисури, Кърб. — Той се обръща и изважда един лист с нещо напечатано на него. Най-отгоре разчитам името си. Подава ми го и го прочитам: Инструменталистите трябва да подготвят едно или две изпълнения. Подходящи са произведения, демонстриращи познания по солфеж и техника. Перкусионистите трябва да са подготвени да изпълнят поне две от следните: соло/етюд на перкусии (маримба/ксилофон/вибрафон), малък барабан, тимпани, стилове на комплект барабани (суинг, рок, фънк, латино и др.)

Спирам да чета и го поглеждам.

— Ще се справиш с това, Кърби.

— Никога не сте ме чували как свиря — мръщя се аз.

— Знам, че си добра — заявява той. — Просто го знам.

Не отговарям.

— Само си помисли какво можеш да научиш от истински професори.

— Помислете за всички останали глупости, които трябва да науча.

— Знанията не са глупости.

Скръствам ръце и се преструвам на по-ядосана, отколкото съм всъщност.

— Ще помислиш ли за това?

Казвам му, че вече съм го правила.

— Тогава само още малко? — подканя ме той. — Моля те. Заради мен.

Въздъхвам по възможно най-отегчения начин и промърморвам:

— Добре. Още съвсем мъничко.

Това е най-малкото, което мога да направя за единствения човек, който неизменно бе вярвал в мен от самото начало.

Същия ден, след вечеря, Конрад ми изпраща съобщение. „Здрасти, барабанистке. Какво става?“

Усмихната, му пиша на свой ред: „Нищо особено. Уча за изпити. А ти?“.

Той ми отговаря моментално: „Слушам по малко Слай и «Фемили Стоун». «Вдига се бунт» е сладко албумче, ако не го знаеш. Сигурно ще ти хареса“.

Слушала съм някои от техните песни като „Искам да те издигна“, но не съм запозната с албума им, затова веднага си го свалям от айтюнс и след като изслушвам няколко песни, му пиша друго съобщение: „Страхотни са. Харесаха ми «Поетът» и «Семейни работи». Благодаря за съвета“.

След секунда телефонът ми звънва. Той се обажда.

— Здрасти — поздравява ме той. — Хубави парчета, а?

— Страхотни — съгласявам се аз.

— Знаех, че ще ти харесат.

— Определено.

— И… как върви ученето?

Обяснявам му, че само ще се явя на годишни изпити, за да мога да се дипломирам. А той ми разказва, че е бил в същото положение в същия клас.

— И?

— Взех ги — отвръща той. — Едва-едва. Не отидох в колеж, но поне не ми се наложи да ставам провалил се студент.

Поемам си дъх и му задавам супер важния въпрос.

— Съжаляваш ли за това?

— Не. Това може и да е грешният отговор, но е истина… Макар че извадих късмет.

— И аз се опитвам да разбера какво да правя с живота си. Или поне през следващите няколко години.

— Съвет ли търсиш от мен?

— Не точно. Вече съм получила доста.

— Да. Представям си… Сигурен съм, че Мариан ти е надула главата.

— Ами да. Според нея трябва да отида в колеж. Но всъщност не ме поучава — уточнявам и се чудя дали това не е извинение да говорим за нея, както тя прави винаги по отношение на него.

— Е, добре ли прекарахте останалото време заедно? — продължава той, както предполагах.

— Тръгнах си на следващата сутрин. Но, да, беше приятно. Прекарахме хубаво… Тя ще дойде на дипломирането ми, така че скоро ще се видим пак.

— О — изненадва се той. — Това е чудесно. Браво на вас. И на двете ви.

— Да — съгласявам се аз. — Знам, че си зает с „При Зелда“ и… сигурно ще е странно да си с нея… — за миг притаявам дъх и после събирам смелост: — Но ти също си поканен…

— Благодаря, Кърби. Наистина много мило от твоя страна…

— Предполагам ще бъде много странно, нали? — аз продължавам, за да му дам възможност да се измъкне.

— Да. Вероятно ще бъде много неловко, но кажи ми кога е… Стеф винаги може да удържи крепостта за малко. Може и да отскоча.

— Разбира се — подхвърлям аз небрежно, доколкото е възможно, и се опитвам да контролирам вълнението си, като си казвам, че сигурно няма да се получи, но поне го обмисля. — Това ще бъде наистина страхотно. Каквото стане. Така или иначе, няма да е кой знае какво.

— Правилно — отвръща той. — Спипах те.

— Е, трябва да отивам да уча — завъртам очи аз.

— Добре. И запомни — втората производна измерва ускорението. Помисли за бързите коли.

— Да — разсмивам се аз. — Втората производна измерва степента на промяна с времето. Така че — да, ускорение. Как го помниш, между другото?

— Помня още много други подобни безполезни глупости — отвръща той.

— Значи мислиш, че е безполезно? — питам го аз.

— Сто процента.

— Знаех си — ухилвам се аз.

32.
Мариан

Когато отивам на работа в понеделник, Александър идва в кабинета ми с поизгладения от него нов сценарий, написан от Джинел.

— Ето, порадвай се на буламача от „Момичетата Гилмор“ и „Бар «Наздраве»“ — казва той.

— Сериозно ли? Мислиш, че ще съм потресена? — въздъхвам аз.

— Няма да ти хареса. Отразих всички забележки на шефовете. После добавих и нещо за блясък, за да не се обезличим напълно.

— Поне още сме в ефир. А и все още не съм се омъжила за шефа.

Опитвам се да прикрия усмивката си зад листата хартия, но явно това не му убягва.

— О, мамка му, Колдуел. Сгодихте ли се?

— Да. Така изглежда — цъфвам в усмивка аз и още преживявам звездния си миг. — Да си остане между нас. Засега не е официално. Макар всички да знаем, че Стандиш държи на думата си.

— Вие ще сте следващите Джули Чен и Лесли Мунвс — удивен, той поклаща глава. — Тогава може би пак ще ни върне в девет часа.

— Като нищо — разсмивам се аз, но с известно неудобство. — Това е най-малкото, което може да направи за нас, не е ли така?

* * *

Същата вечер излизам на вечеря с Джес във „Вилидж“ и й давам пълен отчет за уикенда, както и за предложението на Питър.

— Значи нямаше искри между вас с Конрад? — гледа ме втренчено тя, явно пренебрегвайки факта, че съм на път да се сгодя.

— Не — забивам аз поглед в менюто и поклащам глава.

— Я ме погледни в очите и го повтори — подканва ме тя.

— Ако под искри разбираш, че той ме мрази от вдън душа, а аз го намирам за по-красив от всякога, тогава да, имаше искри — поглеждам я директно в очите. — Иначе — не.

— И точно колко красив имаш предвид? — не спира тя.

— Убийствено красив. Невероятен — изстрелвам, без да се замисля.

— Сравни го с някого, когото познавам.

— Не мога.

— С някого от звездите?

— Нещо средно между Джеймс Франко и Брадли Купър — бързо отговарям аз. — Но и това е далечно сравнение.

— Както разбирам, мислила си по този въпрос.

— Може би. Малко… Както и да е. — Опитвам се да сменя темата. — Може ли да говорим за Питър? Моля?

— Дадено. Поздравления — казва тя, сякаш току-що съм й съобщила, че съм спечелила безплатни носни кърпи за цяла година. — Страхотна новина.

— Да. Иска тази седмица да отидем да си избера пръстен.

— Вълнуващо.

— Джес! — присвивам очи аз. — Защо не го харесваш?

— Харесвам го. Просто не мисля, че го обичаш.

— И още как! — сопвам се аз. — Защо да не го обичам?

— „Защо да не го обичам“ не ми изглежда луда любов — захапва ме тя. — А и големият удар на живота ти не е равнозначно на любовта на живота ти. Внимавай с тази деликатна, но много съществена разлика.

Така ми се иска Клодия да беше успяла да дойде и си мисля, че Джес е последният човек, който трябва да дава съвети за отношенията между хората.

— Съвсем наясно съм с това разграничение — заявявам аз. — За мен Питър е и двете.

— Щом казваш — вдига рамене тя. — Но никога не съм те виждала така да грейваш, когато говориш за него, както стана преди малко, когато разказваше за Конрад.

— Конрад е детинска фантазия. Нищо повече.

— Но можеше да бъде много повече — размахва ми тя пръст. — А и вече имаш дете от него.

Казвам й, че е много далеч от истината, после важно хлопвам менюто.

— Наясно ли си какво искаш? — пита ме тя.

— Да — отвръщам аз. — Наясно съм.

— За какво мислиш? — подхвърля Питър, докато седим в малък офис в диамантения район и чакаме дългогодишния му приятел Ари Зуакър. Решила съм, че няма да се оставя да ме притеснява фактът, че Ари е направил пръстена и на Робин, както и повечето й бижута, а вместо това се концентрирам върху великолепните камъни, изложени на бюрото му. Под всеки от тях има описание на цвета, каратите и чистотата и забелязвам, че няма нито един с по-нисък клас от VS1, три карата, цвят G. Не знам много за диамантите, но съм напълно убедена, че всеки един от тези камъни струва повече, отколкото всички пари, които бях спечелила през първите пет години в телевизията.

— Всичките са изключителни — отвръщам аз и донякъде ми се иска Питър да ме изненада. Веднъж бях подметнала, че предпочитам сама да си избера пръстена, защото ще го гледам всеки ден през живота си, но това определено не е много романтично и донякъде е депресиращо символът на вечната любов да бъде свеждан до такава научна класификация, особено като тази, основаваща се на несъвършенства.

— Кой ти е любимият? — Питър ме гледа с очакване.

Правя се, че обмислям въпроса, в случай че има голяма разлика в цената, но всъщност нямам никакво колебание. Фаворитът ми е четирикаратов, цвят F, клас VVS1, шлифован като изумруд. Накрая се решавам и го посочвам.

— Този е великолепен… Но всичките са такива — додавам аз. — На теб кой ти харесва?

— Ти го позна — усмихва се Питър, а Ари му кимва. После внимателно го вдига с пинсета и го поставя в рамка за пръстен, след това ми го надява на пръста. Гледам го смаяна. С една дума, това е най-красивият диамант, който някога съм виждала, включително и сред онези по ръцете на знаменитостите по списанията.

— Харесва ли ти? — пита ме Питър.

Поглеждам го онемяла, а той се засмива и намигва на Ари.

— Ще ти се обадя.

После казваме довиждане на Ари и се отправяме към Четирийсет и седма улица покрай група евреи хасиди и няколко двойки, загледани във витрините.

— Щастлива ли си? — прегръща ме Питър, когато завиваме по Пето авеню.

— Неописуемо щастлива — отвръщам аз и го дарявам с най-лъчезарната си усмивка, за да го докажа.

Той се навежда и ме целува по начин, който рядко може да се види на обществено място. Целувка, която върви с четирикаратов, чист като сълза диамант. Целувка, за която бих дала абсолютно всичко на света в нощта, когато за пръв път повдигнах въпроса за женитба. В нощта, когато се запознах с Кърби и когато целият ми живот започна да се променя.

На следващата вечер двамата с Питър отиваме на пищна официална вечеря в стил Доктор Живаго по случай рождения ден на негов (и на Робин) приятел на полуострова. Вече сме се поздравили с повечето присъстващи, опитали сме огромното разнообразие от водка, пушена сьомга и хайвер белуга, но никой от нас не е в настроение за преструвки и чувството само се подсилва, когато Робин и новият й приятел — скулпторът, ни притискат в един ъгъл.

— И кога ще се жените вие, двамата? — изведнъж изтърсва Робин, след обичайните любезности.

Питър ме прегръща през кръста и я шокира с отговора си:

— Скоро.

Сякаш по поръчка един сервитьор се приближава с две чаши шампанско на сребърен поднос. Робин вдига своята и ни подканя и ние да го направим.

— Тогава да пием за това! Много съм щастлива за вас. Вие сте съвършената двойка. Толкова съвършена, че просто ми прималява, като ви гледам.

— Сигурно трябва да ти благодаря — промърморвам аз, вдигам чашата си и отпивам.

— Наздраве за голямото, пъстро, щуро семейство — вдига чаша Робин, после се обръща към приятеля си, за да му разкаже точно колко необичайна е ситуацията, като не пропуска и появяването на Кърби. После, преди някой да успее да каже и дума, тя пита дали може да присъства на сватбата.

— Моля те, моля те, Пити?

Питър се усмихва, но поклаща глава и заявява, че категорично не може.

— Мариан ще ми разреши — настоява тя. — Нали, Мариан?

— О, разбира се. Как не — после иронично добавям, че може да дойде и на сватбеното ни пътешествие. След няколко секунди тя и приятелят й се отдалечават с несигурни стъпки, а ние с Питър излизаме на терасата. Облягаме се на парапета и се заглеждаме в светлините на Пето авеню. Нощта е толкова ясна и красива, от онези, които те карат да изпадаш в еуфория, че си в Ню Йорк, че си щастлив, че си жив, но докато отпиваме от шампанското си и се наслаждаваме на гледката, мислите ми започват неспокойно да препускат, както често ми се случва след завръщането ми от Чикаго. Той ми задава въпрос, но аз не го чувам.

— Ммм? — мънкам разсеяно аз.

— За какво мислиш, шампионе? — пита ме той. — Сякаш си на светлинни години оттук.

Извинявам се и му казвам, че мисля за сериала си и поправките на сценария, върху които работех през деня.

— Да не би да се опитваш да напишеш нещо друго? — поглежда ме изпитателно той.

— Всъщност мислех си и за пръстена… — напрегнато го поглеждам аз.

— Какво за него?

— Хм… Мисля, че не трябва да го купуваш… още — отвръщам аз и забелязвам едно младо момиче модел, което хвърля погледи към Питър, при това не особено дискретно. Собственическото ми чувство ме жегва и се опитвам да се концентрирам върху разговора ни.

— Защо не? — Питър допива наведнъж шампанското си и оставя чашата на масата зад себе си.

— Не знам — търся някакво обяснение. — Може би е твърде голям.

— Не е твърде голям.

— Освен това още не съм сигурна за формата… Не съм сигурна дали… това е пръстенът.

— Не си сигурна дали това е пръстенът, или дали аз съм човекът — скръства ръце на гърдите си Питър.

Преглъщам, опитвам се да дишам спокойно и да събера кураж да продължа, чудя се дали постъпвам правилно, или това ще е още един избор, за който ще съжалявам с години.

— Питър — заявявам аз, — не мисля, че трябва да се женим.

— И защо така реши? — изстрелва той, а очите му отразяват светлините на града.

— Защото не съм сигурна дали наистина се обичаме. Така, както трябва за един брак — бързо добавям аз, а дълбоко в мислите ми се върти разговорът ни с Джес и накрая признавам пред себе си, че е права.

— Аз съм сигурен за себе си — отсича той и не мога да не забележа колко уверен е за всичко. Нали заради това е стигнал до такъв висок пост. Никога не допуска колебания.

Сълзи напират в очите ми. Чувствам се прекалено разстроена да му кажа, че според мен той просто е влюбен в идеята за мен. Точно както е при мен. Всичко е прекалено съвършено, особено сега, след като изгладихме и недоразуменията около Кърби.

— Просто не ми се вижда правилно… вече — обяснявам аз. — Може би никога не е било…

Чакам да видя в него някаква проява на страст, гняв, някаква силна емоция. Вместо това той само казва:

— Има ли нещо, което мога да кажа или да направя, за да те убедя в обратното?

Поклащам глава и така ми се иска поне да беше опитал. Но като не го прави, аз прошепвам:

— Трудно е да ти обясня. Просто се чувствам променена.

— Това има ли нещо общо с последния уикенд? — поглежда ме той.

— Не точно — измъквам се аз, но дълбоко в себе си знам, че има. Че дори всичко има общо с този последен уикенд, с Конрад, с помиряването ми с миналото. С осъзнаването какво съм имала и какво съм захвърлила. Отчаяно ми се иска отново да се чувствам както някога. Да имам връзка с някого, без да е нужно да се вкарам в готов сценарий или постоянно да се боря за позиция. Това е нуждата да се докосна до нещо истинско — макар и несъвършено и объркано. Научих го от Кърби.

— Мисля, че ще се прибирам — заявявам аз и оставям чашата си с шампанско.

Питър ме гледа — красив и владеещ се, както винаги, и ме пита дали може да ме изпрати до нас. Или поне до паркинга. Погледът му е тъжен и объркан, но запазва съвършеното спокойствие на джентълмен.

Поглеждам го в очите и поклащам глава:

— Мисля, че е по-добре да си тръгна сама.

Той кимва, изпраща ме до асансьора, целува ме леко по бузата и прошепва „довиждане“.

33.
Кърби

Взимам си изпитите с осемдесет точки — истинско чудо. С цели осем повече, отколкото са ми нужни да приключа годината и дори се нареждам в ниво В. През целия си живот не съм стигала до толкова високо ниво на тест по математика. След като съобщавам добрата новина на господин Тъли, удряме длани за поздрав и той изважда една картичка от бюрото си и ми я подава. Казва ми, че мога да я отворя още там. Цялата е изрисувана с пухкави сини облачета, а вътре пише: „Пиша това, ПРЕДИ да се явиш на изпитите. Знам, че ще се справиш. Давай напред и нагоре!!! Твой приятел, господин Т.“ Има и послепис: „Музикантите обикновено са добри математици и обратно. Предполагам, че ме разбираш“.

Разсмивам се и му казвам да не очаква много, макар че започвам да си мисля, че бих могла и да опитам. Какво пък толкова. Кое е най-лошото, което може да последва? Сещам се за деня, в който почуках на вратата на Мариан. Рискът беше голям, но какво щеше да стане, ако бях допуснала това да ме спре? И защо трябва да се страхувам сега?

— Ще ми липсваш следващата година — признава господин Тъли.

— Ще идвам да ви виждам.

— Ще бъде много хубаво.

Усмихвам се, но се чувствам странно натъжена, въпреки че четири години толкова много исках да избягам от това място.

— И не забравяй обещанието си — подсеща ме той, когато чуваме звънеца. Ставам, за да отида в аудиторията за последния ни час за тази учебна година — за мъчителната двучасова презентация на всички награди, спечелени от абитуриентите за изминалия период.

— Какво обещание? — смръщвам вежди аз и си мисля, че ще ми прочете последно конско за колежа.

Вместо това той казва:

— Да ме вкараш в бекстейджа.

— Дадено — разсмивам се аз. И направо виждам как става.

Вечерта преди дипломирането ми родителите ми ме завеждат в „Лорусос“ — любимия ни ресторант в квартала, за да празнуваме заедно с Шарлот, Белинда и майка й, и Филип. За пръв път виждат Филип и малко е неловко, но той е един от онези млади хора, които страхотно се разбират с възрастните, без да изглежда угоднически. Белинда отново си е предишното момиче, въпреки че майка й я е наказала за неопределено време, докато изплати роклята на родителите ми. Вече е направила пет вноски, а аз отделих петдесет долара от последната си заплата, отчасти понеже ми е приятелка, отчасти по егоистични подбуди, защото страшно скучая, когато Белинда е наказана. Остават ни още седемдесет долара, за да откупи свободата си.

Междувременно майка ми остава единственият човек, който се държи странно. Беше чистила като бясна, за да се подготви за пристигането на Мариан, въпреки че тя щеше да отседне в хотел „Чеиз Парк Плаза“, точно както бе предвидила майка ми. Уверих я, че това не е защото Мариан се съмнява в удобствата, които ще й предложим, а само защото не иска да ни се натрапва. Бях почти сигурна, че е така, и си бях казала, че е недопустимо да се срамувам от квартала си, от дома си, от семейството си, от всичко, което е част от мен.

— Искам да вдигна тост — обявява баща ми и всички вдигаме чашите си с кола. — За Кърби, за успешното завършване на годината! Също за Кърби, Белинда и Филип… Поздравления за дипломирането ви. Пожелаваме ви късмет във всички бъдещи начинания — каквито и да са те!

Поглежда ме и се усмихва, това е неговият начин да ми хвърли ръкавицата по въпроса за колежа. Казва ми, че каквото и да реша, ще бъде добре.

На другия ден ни завърта истинска вихрушка. Сякаш някой ще се жени — с толкова контене, гладене, готвене, да не говорим за опънатите нерви и трескави вълнения. Дори Шарлот е развълнувана, с премрежени очи идва в стаята ми. Хвърлям й поглед, но продължавам лекичко да си тупам на барабаните. Тя сяда на края на още неоправеното ми легло и въздъхва:

— Много ще ми липсваш следващата година.

— Кой е казал, че ще ходя някъде? — мръщя се аз.

— Мама казва, че ще се местиш в Ню Йорк. Или в Чикаго.

— О, сега пък какви ги приказва? — простенвам аз и продължавам с триделния мотив на Пол Шафър, който съпровожда всички шеги на Летерман.

— Ще заминаваш ли? — настоява тя и опъва мократа си коса на опашка.

Оставям палките, свивам рамене и казвам, че никой не знае това.

— Ти със сигурност знаеш — упорства тя. — Знам, че имаш план.

— Добре — усмихвам се леко и отивам да седна до нея. — Ще ти призная една малка тайна.

— Каква? — тя се накланя към мен.

— Мисля, че ще замина за Мисури.

Шарлот се ухилва и ме пита на кого още съм казала.

— Ти си първата. — После бързо додавам: — И още не е сигурно. Така че засега си мълчи.

— Нито дума. Обещавам. Само ако и ти обещаеш, че ще ми се обаждаш и постоянно ще си говорим, където и да си догодина.

— Но аз и сега не си говоря постоянно с теб — усмихвам й се аз.

Тя се разсмива и признава, че не съм много по приказките.

— Обещай ми? — настоява тя.

— Обещавам — отвръщам аз и с изненада установявам, че поне малко ще ми липсва.

Точно преди да тръгнем за церемонията, Мариан ми звънва и ми пожелава късмет, после потвърждава плановете ни за по-късно.

— Ще се оглеждам да те видя. С какъв цвят ще бъдеш? — интересувам се аз, а майка ми надава ухо и се преструва, че не слуша.

— Червен — гордо заявява тя и си припомням, че й бях споменала, че това е цветът на училищните ни униформи.

Поглеждам майка ми и виждам, че тя също е облечена в червено и казвам:

— Добре. Така ще те забележа по-лесно. — После отново я питам дали знае как да стигне до къщата ни.

— Да. Не се безпокой за мен. Наслаждавай се на момента. Ще се видим после.

— Добре — затварям и си мисля за Конрад, който ми се обади предишната вечер, за да потвърди, че все пак ще дойде. Иска ми се да й кажа, но решавам, че сигурно той не би искал и че ще предпочете да я избегне. Затова просто й благодаря и затварям.

— Та в какъв цвят ще е облечена? — подхвърля майка ми в следващата секунда.

— Ами, в червено — отвръщам аз. — Какво съвпадение само?

— Знаех си… — смръщено заявява майка ми. — Може би ще е по-добре да се преоблека.

Досещам се колко усилия е положила, за да си избере подходящ тоалет, и нещо ме подтиква да отида до нея, да я прегърна през рамо и да й кажа:

— Не, мамо. Трябва да отидеш с тази рокля. Стои ти невероятно — поглеждам я и се надявам, че тя знае какво си мисля. Че няма значение какво ще облече. Аз имам само една истинска майка. И това е тя.

Няколко часа по-късно, след като родителите ми и Шарлот ме оставят и отиват да паркират колата, заставам заедно със съучениците си пред входа на катедралната базилика. Оглеждам почти стогодишните стени на преддверието, покрити с мозайка, изобразяваща патрона на града ни — крал Луи IX. Всъщност, според напрегнатото обяснение на майка ми, докато пътувахме насам, това е най-голямата църковна мозайка в света. Личи си, че тя не само иска семейството ни да се представи добре пред Мариан, но иска да представи в добра светлина и града ни, училището ми. Не мога да кажа, че не споделям същите чувства.

В един момент хаотично събралите се ученици се подреждат по двама — момичетата с бели шапки и тоги, момчетата — с червени. Присъстват и повечето от преподавателите, също с шапки и тоги, включително и господин Тъли, който изглежда необичайно сериозен и красив. Зазвучава химнът „Земя на надежда и слава“, който дава начало на церемонията. Присъстващите замлъкват до един, дори палавите деца, и изведнъж долавям, че всеобщо вълнение изпълва пространството, всички споделят еднакво почитание — нещо, което никога не съм си представяла за възможно. Предполагам, че краят на всяко нещо има този ефект върху хората.

Поемам си дълбоко въздух и навлизам в хладното, мрачно светилище. Всички светлини угасват, което създава някакво странно усещане в църква, дочува се тихо жужене от насядалите по пейките хора. Поглеждам нагоре към внушителния таван и в главата си дочувам думите на майка си: „Четирийсет и един милиона стъкълца в повече от седемстотин цвята.“ Когато тръгваме отново, оглеждам присъстващите и забелязвам Мариан, после семейството си. Седнали са от двете страни на пътеката, но почти на един и същи ред, затова няма и възможност да погледна всички едновременно, когато минавам. Решавам да държа неутрална позиция и просто гледам напред, със сключени ръце, както ни бяха инструктирали. Не виждам Конрад и си казвам, че не трябва да се разочаровам, ако не дойде.

Когато музиката спира, сядам на мястото си в края на дълга пейка — всички имаме определени места по азбучен ред и програма, в която са подчертани имената на заслужилите ми съученици — най-добрият в това, най-успелият в онова. Затварям програмата и очите си и се отдавам на своята си медитация, изключвам съзнанието си за всичко, макар да съм сигурна, че проповедта на отец О’Мали и словото на отличничката на випуска Джина Рич са изключително вълнуващи за много хора.

Аз си мисля за моето раждане, за осиновяването ми и за първите си осемнайсет години. Мисля за последните няколко месеца и за пътуването си до Ню Йорк, за откриването на Мариан. Мисля за този ден, за онова, което означава за семейството ми, седнало зад мен. Мисля за всичко, което е трябвало да се случи, за да стигна до този момент. Мисля си накъде отивам и каква искам да бъда.

И тогава започват да ни викат по име, един по един. Всеки получава аплодисменти, някои — по-силни и по-бурни от другите, в зависимост от популярността. Наближаваме буквата Р и сърцето ми започва да препуска бясно почти както при качването ми на сцената с Конрад, макар и по съвсем различна причина. Като изключим краткото ми притеснение от изпитите, за мен завършването на гимназията винаги е било донякъде даденост, затова и не съм изненадана, че съм тук. И въпреки това съм горда и учудващо благодарна. Благодарна съм на Мариан, задето ме е родила и после ме е дала на семейство, което толкова много е искало дете. Благодарна съм на Конрад, независимо дали е тук, или не, че ме прие веднага, без въпроси. Благодарна съм на малката си сестра, че никога не се опита да ме накара да се чувствам аутсайдер, макар че имаше основание за това, дори когато сама съм се поставяла в такава позиция. Но най-вече съм благодарна на родителите си за това, че ме обичат и ме карат да се чувствам тяхна.

Чувам името си — Кърби Катерин Роуз, ставам и се изкачвам по стълбите към олтара, където се ръкувам с президента на училището ни и получавам дипломата си. Когато се обръщам и слизам по стълбите, точно преди да стигна до мястото си, зървам Конрад, който ме поздравява, сякаш повдига невидимата си шапка. На лицето ми грейва широка усмивка и докосвам своята шапка в отговор.

Вече от трийсет минути сме си вкъщи — достатъчно време да се преоблека в тениска и джинси, а майка ми така да се притесни, че да започне да изнервя и мен.

— Сигурна ли си, че не искаш да си сложиш рокля? — пита ме тя.

— Да, мамо. Сигурна съм — събирам цялото си търпение и предлагам: — Може ли всички просто да се поуспокоим и да се държим нормално?

— Съгласен съм с Кърби! — подвиква отдолу баща ми и изтръпвам, като си представя, че ще надуе главата на Мариан.

На вратата се позвънява секунди след като родителите ми и аз сме влезли в хола, където изобщо не стоим. Ставам, прехапвам устна и се чудя колко ли съдбовни почуквания на вратата на дома си ще чуя още през живота си. Отварям и насреща си виждам Мариан с голям букет розови цветя, вече потопени във ваза. Този цвят харесвам най-малко, но все пак не мога да не призная, че са хубави.

— Поздравления — усмихва се тя и ми ги подава заедно с една картичка. — Церемонията беше много вълнуваща.

— Благодаря.

— Много ми харесва къщата ви.

— Благодаря — отново повтарям и притеснението ми нараства. Обръщам се и я въвеждам в хола, поставям цветята на малка масичка отстрани. После заставам в центъра на стаята и с цялото самообладание, на което съм способна, представям родителите си на рождената си майка.

— Мамо, татко, това е Мариан Колдуел — изричам аз думите, които съм репетирала цяла сутрин. — Мариан, това са майка ми и баща ми, Лин и Арт Роуз.

Ръкуват се. Първо баща ми и Мариан, после майка ми и Мариан. Всички се усмихват и кимат, учтиво се поздравяват, сякаш говорят на различни езици и чакат преводачът да запълва паузите.

Шарлот подава глава през вратата и ми маха.

— А, да. А това е Шарлот. Сестра ми — посочвам я аз.

— Здрасти! — провиква се Шарлот и отново маха.

— Много ми е приятно да се запозная с всички вас — казва Мариан.

Баща ми се покашля и се впуска да сипе всевъзможни любезности: „Добре дошли в Сейнт Луис! Радваме се, че успяхте да дойдете! Беше много мило от ваша страна да изминете този дълъг път. Много мило. Знам, че Кърби се радва. Ние също. Благодаря ви“.

— Благодаря, че ме поканихте — отвръща му Мариан. После поглежда към майка ми и с пресеклив глас изрича: — Беше много великодушно от ваша страна.

Гледам я като омагьосана и си мисля, че всичко у нея — от косата и дрехите до изречените думи, е красиво и изискано. Забелязвам, че е обула елегантни отворени обувки на ток в телесен цвят, толкова различни от грубите черни, лачени високи обувки на майка ми. Не разбирам от мода, но ми се струва, че обувките на Мариан се връзват по-добре с червения тоалет от тези на майка ми. Мисля си, че сигурно щях да знам повече за тези работи, ако бях останала дъщеря на Мариан, но пък, от друга страна, не изгарям от желание. Вероятно щеше да е голямо напрежение постоянно да се стремя към съвършенство. Моите родители искат от мен единствено да полагам усилия, което си е къде-къде по-ниска летва.

— Мариан, какво да ти предложим за пиене? — пита баща ми. — Вино? Бира? Безалкохолно? Лимонада? Вода?

След кратко колебание, тя отговаря, че би искала чаша вино.

— Чудесно! — възкликва баща ми и се втурва да го донесе, но майка ми го спира с ръка на рамото.

— Хм, Арт. Пита ли я какво предпочита — бяло или червено? — подсеща го тя с огромна изкуствена усмивка и продължава да избягва директен контакт с Мариан.

— О, каквото имате отворено — обажда се Мариан. — Обичам и двете.

Баща ми я поглежда объркано, несигурен какво да й предложи и тя бързо добавя:

— Бялото ще е чудесен избор. Благодаря. Баща ми кимва и поглежда към майка ми.

— Скъпа? А за теб?

Тя му казва, че също предпочита бяло вино, после се обръща сковано към Мариан, посочва й канапето и предлага:

— Защо не поседнете, моля?

— Благодаря — отвръща Мариан и двете се настаняват една до друга в червените си рокли — гледка, която ме разтърсва. Извръщам се към Шарлот и й хвърлям поглед, с който я моля за помощ, и тя заема последния свободен стол в стаята и започва да бърбори — нещо, което за пръв път оценявам по достойнство. Говори за церемонията, за това колко хубаво е изглеждал господин Тъли с шапката и тогата си, колко горда се е почувствала, когато съм изляза да си получа дипломата.

— Чу ли ме, като извиках името ти? — пита ме тя.

— Всички те чуха — усмихвам й се аз.

Междувременно баща ми се появява с питиетата и разбира, че за него няма свободен стол.

— Ела тук, скъпи — кани го майка ми, като се премества към Мариан и потупва мястото до себе си. Тримата се нареждат един до друг, което е още по-странно, и последва още по-неловка размяна на любезности.

По някое време поглеждам телефона си и виждам съобщение от Конрад, който не успях да открия в какофонията, настъпила след края на церемонията. „Страхотна работа, барабанистке. Радвам се, че успях да дойда и да видя това.“

„Къде си?“, пиша му трескаво аз.

Той светкавично отговаря: „В някакво заведение в града да хапна нещо“.

Майка ми прочиства гърло и строго казва:

— Кърби, би ли оставила телефона си, моля?

— Много е важно, мамо — отвръщам аз.

Пиша отново с бясна скорост: „Бих искала да се видим. Отбий се, ако можеш. Но не се притеснявай, ако бързаш“. После добавям адреса си. В бързината допускам грешка в името на улицата, но решавам, че е достатъчно интелигентен да ме намери. Ако наистина иска това.

— Съжалявам — казвам аз и оставям телефона, като се споглеждаме с Мариан. Тя повдига питащо вежди, сякаш знае или подозира, или се надява, и аз й кимвам в отговор, за да я подготвя. За всеки случай.

След минутка майка ми предлага да се преместим в кухнята за обяд. Минаваме покрай масата в трапезарията, насред която е поставена в цялото си великолепие торта, приготвена специално за моя празник.

Мариан се спира, за да й се възхити.

— Каква красива торта! — възкликва тя, а аз се чудя дали би се досетила, че майка ми я е направила съвсем сама.

— Само чакайте да опитате глазурата на мама! Сууупер вкуснотия.

Баща ми щраква с пръсти, досетил се, че сме забравили нещо.

— Нямаме свещи!

— Нямаме нужда от свещи на торта по случай дипломиране — заявявам аз, но баща ми не е съгласен с мен и запява „Честито дипломиране на теб!“.

— Уф. Моля те, недей — смръщвам се аз.

— Да. Моля те, Арт — усмихва се майка ми. Обръща се към Мариан и добавя: — Кърби не е наследила музикалната си дарба от нас — това е сигурно!

Това изказване развеселява всички ни.

— Не го е взела и от мен — смее се Мариан.

Ледът не изчезва, но поне започва да се топи. Настаняваме се около масата, наредена за обяд с най-хубавите ни съдове. След една дълга молитва баща ми вдига поглед и започва:

— Не бих искал да се размеквам…

— Тогава недей, татко.

Той ме поглежда, вдига ръка и продължава:

— Само едно нещо… обещавам.

Завъртам очи и се напрягам, когато той се обръща към Мариан.

— Лин и аз искаме да ти благодарим за най-прекрасния дар, който човек би могъл да поднесе. Молихме се на Господ да ни изпрати някого като теб. И той ни изпрати теб и Кърби. — Гласът му се задавя, а аз се моля да не се разчувства още повече. — Тя и Шарлот са най-голямото ни щастие.

— Стига, татко — мило го прекъсвам аз. — Защо просто не започнем да се храним?

— Да! Това е всичко! Това е всичко! — приключва той.

Мариан си поема въздух, сякаш се подготвя да каже своето слово, но после се спира и просто казва:

— Няма за какво. Това беше най-трудното нещо, което някога съм правила, но след като се запознах с вас, знам, че съм взела правилното решение. — Тя ми хвърля бегъл поглед, но в него се чете тъга. — За доброто на Кърби. Имаш прекрасно семейство.

Анализирам думите й и знам, че ще го правя още дълго време. За доброто на Кърби. Значи тогава сигурно съжалява само заради себе си? Или може би това е само най-учтивият начин да каже, че се радва, че ме е изоставила. Въпреки всичко не мога да отрека, че мисля същото. Не бих променила нищо от детството си, ако имах възможност.

Минута по-късно на врата се позвънява и всички обръщат погледи натам.

— Белинда ли идва? — предполага баща ми.

Поклащам глава, защото знам, че тя е при баба си и дядо си. Тогава той прави втори опит.

— Филип ли е? Страхотно момче!

Отново поклащам глава и завивам зад ъгъла към коридора, прекалено напрегната, за да му отговоря. Веднага забелязвам силуета на Конрад през цветното стъкло на входната врата и изведнъж ме завладява странно спокойствие. Отварям вратата, поздравявам го и му казвам колко се радвам, че го виждам.

— Хей, здрасти — поздравява ме той и се приближава, за да ме прегърне сърдечно, непринудено, сетне ми подава опакован подарък, който ми прилича на книга. — Честито.

— Благодаря — отвръщам аз. — Нямаше нужда да се притесняваш за подарък.

— Не е нищо особено — поглежда ме той. — Малко музика. Написах ти една песничка… Има страхотен ритъм и соло за барабани… така че много се надявам да я свирим заедно това лято.

— Страхотно — усмихвам се така широко, че лицето ме заболява.

Стоим загледани един в друг за кратко и тогава се сещам да го поканя да влезе.

— Тъкмо обядваме… Мариан е тук.

— Досетих се — намига ми той. — Няма да се задържам. Но искам да се запозная с родителите ти.

Чувствам се по-скоро замаяна от вълнение, отколкото притеснена и го въвеждам в кухнята. Всички замлъкват, освен Шарлот, която възкликва:

— О, боже мой, това той ли е? — сякаш е видяла рок звезда. Какъвто донякъде е за мен.

Усмихвам й се и кимвам, после съобщавам:

— Това е Конрад. — След това му представям майка си, баща си, Шарлот.

Всички се ръкуват.

— И, разбира се, с Мариан се познавате — продължавам аз.

След като двамата сте правили секс и случайно сте ме създали.

— Здравей, Мариан — поздравява я той. Не прелива от щастие, но поне не личи никаква следа от гняв.

— Здравей, Конрад — тя стисва чашата си с вино, с онзи поглед на заслепена от фарове сърна, който добива, когато е близо до него. Баща ми се втурва да му донесе стол от трапезарията и го настанява в тясното пространство между мен и Шарлот.

— Гладен ли сте? — пита го майка ми и става. — Сега ще ви сложа чиния.

— Не, благодаря — поклаща глава той. — Току-що обядвах. Няма да се задържам.

— Тъкмо обсъждахме музикалната дарба на Кърби — подхваща Шарлот. — Явно го е наследила от вас. Нали сте музикант?

Конрад кимва скромно и ме поглежда:

— Сестра ти е много талантлива. Бих се радвал, ако можех да си припиша заслугата.

— Можеш да си припишеш заслугата — обажда се Мариан. После се обръща към майка ми и добавя: — Само да бяхте ги видели двамата заедно на сцената.

Естествено, аз не съм казала на никого у дома, затова започва дълго обсъждане на изпълнението ни в бара. Мариан взима думата и разказва на всички какъв блестящ дует сме направили. Прави го с добри намерения, но не ми се искаше да повдига тази тема, защото забелязвам, че майка ми отново се натъжава, сигурно защото не бях й го казала лично.

— Канех се да ви разкажа — обръщам се към нея, — но тази история с Белинда обърка всичко.

Майка ми кимва, за да покаже, че разбира, а баща ми тръгва към хладилника и изважда една студена бира „Будвайзер“ за Конрад.

— Не знам дали обичате такава. Но това е традиция в Сейнт Луис!

Поглеждам към Конрад със затаен дъх, с надежда, че ще остане и той приема.

— Винаги имам настроение за една бира. Благодаря.

Въздъхвам с облекчение и от щастие. После започвам да се смея, не знам защо. Опитвам се да спра, но не мога.

— Какво толкова смешно има? — учудва се Шарлот и се опитва да проумее каква е шегата, както винаги.

Разтърсвам глава и едва успявам да изрека:

— Нищо… Просто, нека да вдигне ръка всеки, който намира това за супер странно?

Всички вдигат ръце и ледът е официално стопен.

По някое време, след като изяждаме тортата на майка ми, а баща ми успява да ни накара всички да пеем и да си правим снимки, се преместваме в хола. Идва и Конрад, който вече е на втора бира и спря да поглежда часовника си. Двамата с баща ми започват да си говорят за бейзбол (Конрад е фен на „Уайт Сокс“) и се увличат в разговор, което е страхотно, само дето подчертава факта, че майка ми и Мариан няма какво да си кажат. Изчерпаха всички незначителни теми и става ясно, че нямат много общо помежду си. И в този момент Шарлот пристига със семейните албуми.

— Искаш ли да видиш снимки на Кърби като малка? — Шарлот пита Мариан и й подава три големи албума.

— Шарлот! — негодувам аз. — Това е изключително досадно!

Но тайничко се радвам, когато Мариан грейва и казва на сестра ми, че това е отлична идея и би искала да ги види. Отваря първия и замръзва, загледана в първите ми бебешки снимки, сред които и една от деня, когато ме е дала за осиновяване. Забелязвам как майка ми я наблюдава с напрегнато, направо разстроено изражение и ми се иска бързо да обърне на другата страница, където вече съм проходила. Но тя не го прави. Задържа се на първите, гледа ги тъжно и накрая промълвява:

— Конрад. Ела. Първите снимки на Кърби.

Той става от стола и се приближава към нея, надзърва през рамото й, после сяда на канапето до нея.

— Какво хубаво бебе — казва той сякаш на себе си.

Не мога да не изпитам гордост, защото го виждам, че той изглежда горд. Въпреки това се обаждам:

— Добре. Давайте сега нататък. Имате да гледате снимки от още осемнайсет години.

Мариан най-сетне обръща страницата, а майка ми се приближава и започва да обяснява през рамото на Конрад. Това бил денят, когато за пръв път съм се усмихнала, обърнала, яла твърда храна, когато съм се изправила в кошарката си. Докато разгръщат страница след страница, майка ми се настанява до Мариан, поотпуска се и въодушевено разказва разни истории за мен и за Шарлот, някои от тях забавни, но повечето абсолютно безинтересни. Конрад и Мариан обаче никак не изглеждат отегчени, а постоянно затрупват майка ми с въпроси. Тя им отговаря, а баща ми и Шарлот пускат по някой цветист коментар.

Когато майка ми стига до първия ми комплект барабани и им разказва как съм спала с тях до възглавницата си, ме завладява някакво странно чувство и скоро осъзнавам какво е. Това е усещането за принадлежност. Усещането, че принадлежа точно тук, на това място. На тази къща. На моите родители и на Шарлот. На хората, които знаят всичко за мен, от самото начало. На хората, които ме познават.

— И точно тогава ние с Арт си купихме първите тапи за уши — продължава майка ми през смях. — Не че Кърби не беше талантлива от самото начало. Просто беше много, много шумна и талантлива.

Тя ме поглежда и ми се усмихва. Аз също й се усмихвам, защото виждам, че тя знае какво си мисля и какво изпитвам. И нещо повече — разбирам, че тя изпитва същото.

По някое време след седем часа, когато всички започваме да се прозяваме, Конрад казва, че трябва да тръгва. Баща ми го кани да остане да спи у нас, но той учтиво отказва и обяснява, че обича да кара нощем.

Мариан също обявява, че трябва да тръгва, и пита баща ми дали може да й извика такси.

— Мога да те закарам — плахо й предлага Конрад.

— Сигурен ли си? — изненадва се Мариан.

— Да. Няма проблем — свива рамене той.

Всички се сбогуват, Мариан отива да си вземе чантата, а баща ми записва как да стигнат до хотела. Изчаквам ги в коридора с надеждата, че останалите няма да ги последват. Никой не идва и след малко излизам с тях пред къщата, до колата на Конрад. Още е светло, но, изглежда, наближава буря, защото в далечината се дочуват гръмотевици.

— Е — започва първа Мариан след няколко секунди мълчание, — благодаря, че ни покани.

— Да. Благодаря ти, Кърби — повтаря Конрад.

— Церемонията беше много вълнуваща. И въобще целият ден — добавя тя.

Кимвам и буца засяда на гърлото ми. Иска ми се да кажа толкова много неща, но мозъкът ми блокира и се оставям на чувствата си.

— Радвам се, че дойдохте и двамата — накрая успявам да кажа аз и си мисля колко странно изглежда да стоя и да си приказвам с двамата души, които са ме създали, нещо, което повечето деца приемат за даденост всеки ден от живота си, но аз никога не бях вярвала, че е възможно. Със сигурност не и по този начин — на такъв специален, важен ден.

— Ние се гордеем с теб — отронва Мариан.

Конрад кимва в съгласие, приема нейното „ние“ и дори добавя:

— Иска ни се да можехме да си припишем някоя заслуга.

Усмихвам се, после въздъхвам дълбоко и ги прегръщам — първо Мариан, после Конрад, което някак си прераства в кратка, неловка прегръдка на трима ни едновременно. Едвам сдържам сълзите си, които напират, и после набързо им казвам довиждане за последен път. Само че сега вече знам, че този последен път не е завинаги.

Когато стигам до верандата на къщата ни, се обръщам и ги наблюдавам как се качват в колата и потеглят на заден, помахвам им, когато Конрад свирва два пъти с клаксона — по едно свирване за всеки от тях. После си поемам дълбоко дъх и влизам при семейството си.

34.
Мариан

Невъзможно е да не се върна към миналото, докато Конрад ме кара към хотела. Току-що сме прекарали няколко часа с Кърби и семейството й и още не съм започнала да анализирам емоциите си — от тържеството до първия напрегнат момент, когато прекрачих прага на дома й и се запознах с родителите й, до нереалното появяване на Конрад и края на вечерта, когато сестрата на Кърби извади всички стари семейни албуми и майка й започна да ни разказва истории, които само тя може да знае. Мисля си колко трудно трябва да е било за Лин и Арт да споделят такъв важен, специален ден с чужди хора, макар че сме й кръвни роднини. И особено защото сме такива. Щастлива съм заради Кърби, вълнувам се за бъдещето й, но ми е толкова трудно, когато ясно разбирам какво съм пропуснала и какво никога няма да мога да преживея, независимо колко истории ми разказват и колко снимки ми показват. Сигурна съм за онова, което казах — че съм взела правилното решение за нея, но не мога да отрека чувството за пълна загуба, което изпитвам заради всичко, от което съм се отказала. Заради онова, което би могло да бъде.

В този момент обаче мисля само и единствено за Конрад. Цял ден потисках спомените, дори когато той стоеше толкова близо до мен, че вдишвах още познатото ухание на тялото му, но сега ме връхлитат — стремително, силно, неудържимо. Едва се сдържам да не положа ръка на крака му, както правех някога, когато ме возеше с черния си мустанг.

— Сега завий по I-44 — казвам му аз, следвайки указанията, които Арт ни начерта на салфетка. Опитвам се да извлека максималното от всяка миля, всяка секунда, броя и копнея Конрад да намали или поне да изключи радиото и да поговори с мен.

— Ясно — кимва той.

Тайничко наблюдавам профила му, но изведнъж той се обръща към мен и ме хваща, че го гледам.

— Какво? — произнася той. Няма враждебност, но няма и топлина. Просто безразличие. За секунда усещам, че предпочитам гнева.

— Нищо — вдигам рамене и отправям поглед напред по пътя. Наблюдавам града, който не впечатлява с нищо. Можехме да сме на всяко друго място.

Той въздъхва, сменя една, втора станция на радиото, после явно недоволен, го изключва. Пътуваме още няколко минути смълчани, докато посочвам следващия изход на Вандефентер авеню.

Той завива надясно и изведнъж заговаря.

— Тя е страхотно хлапе.

— Знам — съгласявам се аз. — Страхотна е.

— Също и семейството й. Много ми харесаха. Арт е голям образ.

— Така е — отвръщам аз. — Извадила е истински късмет.

— Ти също си извадила късмет — той ме стрелва с многозначителен поглед. — Защото ако беше се оказала в някое лошо положение…

Той поклаща глава и аз довършвам изречението вместо него:

— Никога нямаше да ми простиш.

— Не — отсича той.

Показвам му последната отбивка по Саут Кингс-хайуей.

— Значи вече си го направил? — питам го аз. — Простил си ми?

Той въздъхва дълбоко и свива рамене, сякаш току-що съм му задала невъзможен философски въпрос.

— Не знам, Мариан.

Прехапвам устна и нищо не казвам. Нямам друг избор, освен да приема това и явното му нежелание да разговаряме. След около минута виждам хотела.

— Ето го. Отдясно — посочвам го аз.

Той спира пред входа и едно пиколо се приближава.

— Във фоайето има бар — подхвърлям аз, прималяла от притеснение. — Ще влезеш ли за едно питие?

— Чакат ме пет часа път — поклаща той глава.

— Само едно? — не се отказвам аз. — За десетина минути?

— Добре. Само за едно — въздъхва дълбоко той.

Отварям вратата и обяснявам на пиколото, че вече съм се настанила, но приятелят ми ще остане за няколко минути. После двамата слизаме и прекосяваме почти празното фоайе до „О Бистро“, намираме две места в края на бара. След няколко секунди барманът идва до нас. Аз си поръчвам шардоне, а той иска бира „Стела Артоа“. Гледа втренчено пред себе си, докато пристигат питиетата ни и отпива една голяма глътка. После се обръща към мен и ме поглежда в очите.

— Защо не ми каза? — пита ме той.

Казвам му, че не знам.

— Това са глупости. Много добре знаеш.

— Аз… не… просто не мислех, че съм достатъчно зряла… не бях готова да поема отговорности на възрастен човек… да правя сложен избор. Тайните ми се сториха по-поносими.

— Не беше никаква тайна. Беше лъжа — уточнява той.

Кимвам, осъзнавайки, че Питър се оказа прав — наистина разликата между двете е много тънка.

— Да не би да си помислила, че ще те карам да правиш аборт?

— Не — отвръщам аз и оставям чашата с питието си. — Не беше заради това. Беше нещо повече… беше ме страх, че ще ме уговаряш да не правя аборт… После, когато сама се отказах от това решение, се страхувах, че ще ме увещаваш да я задържа.

— Нямаше да се опитвам да те увещавам, за каквото и да е. — Гласът му издава повече тъга и горчивина, отколкото гняв. — Щях да те оставя сама да избереш. Точно това ти казах, преди да направиш теста.

— Така е. Е, може би се страхувах, че ако ти кажа… щях сама да убедя себе си да я задържа — признавам аз.

Той ме поглежда с крайно раздразнение и буквално вдига безпомощно ръце нагоре.

— Обичах те — прошепвам, сякаш това обяснява всичко. И по някакъв странен начин става точно така.

— Аз също те обичах — той отново приковава поглед в мен.

Не отклонявам очи, главата ми се мае и в този момент разбирам със сигурност, че не е от носталгия. А заради самия Конрад, който седи пред мен в този момент.

— Можех да ти помогна — продължава той с глъхнещ глас. — Най-малкото, можеше да ми позволиш да се сбогувам.

— Знам. Трябваше — признавам аз и се връщам към онзи ден. — Радвам се, че видя снимките.

— Имах предвид да се сбогувам с теб — клати глава той.

— О — изненадвам се аз и притаявам дъх.

— Винаги съм знаел, че няма да останем заедно, Мариан. Че бяхме твърде млади. И че ти определено беше прекалено добра за мен… Но си мислех, че поне заслужавах да имам право да кажа сбогом.

— Не бях прекалено добра за теб — поклащам глава аз.

— Ами. И още как — той отпива глътка бира и завърта очи. — Госпожа Важна клечка, продуцент, която ще се омъжва за някакъв… скапан… холивудски баровец.

Поглеждам го смаяна.

— Кърби ми каза.

— А не ти ли каза, че скъсахме? — изстрелвам аз, но осъзнавам, че така и не успях да й съобщя новината.

Конрад повдига рамене, сякаш му е все едно. И съм сигурна, че е така.

— Не съм важна клечка — добавям тихо аз.

— Но си голяма работа — настоява той. — Голяма риба. Висока топка.

Гледам го и си мисля, че бих се отказала от всичко, ако можех да се върна назад в онзи ден и да му призная истината. Но знам, че няма да ми повярва, затова казвам:

— Е, да. Така е. Голяма работа съм. Но ти имаш по-добър, по-истински живот. Видях те там, на сцената. Правиш това, което обичаш.

— Ти също — изрича бързо той.

Поклащам глава и си давам сметка, че макар телевизията и писането винаги да са били моя страст, често съм позволявала целите ми да взимат превес над удоволствието от работата. Една постоянна битка да владея положението, да мина на по-горно ниво, да си доказвам, че животът ми следва съвършено, прецизно сценария.

— Не е същото. Ти изглеждаш толкова щастлив — въздъхвам аз.

— Имах някои неудачи. Един развод. Прекалено много дрога. Но като цяло… не мога да се оплача. Засега. — Той почуква на бара.

— Искаш ли да имаш деца? — неволно питам аз.

— Вече си имам едно — леко се усмихва той.

— Знаеш какво имам предвид. Искаш ли и други? Семейство?

— Разбира се. Да. Винаги съм искал… Ами ти?

— Да. Ако е както трябва — кимвам аз.

Като онова, което току-що посетихме, мисля си аз, и си представям Кърби и семейството й, дома им, пълен с любов.

— Но като не става, не става — философски заключавам аз.

— Винаги ще имаш Кърби — напомня той.

— Така е — отвръщам аз. — Ти също.

Той се усмихва криво:

— Трудно е за вярване, че тя е резултат от една глупава лятна нощ, нали?

— Не беше глупава нощ.

— Знаеш какво имам предвид. Бяхме само две загубени деца. Глупачета.

— Да. Прав си. Но в известен смисъл, струва ми се, че тогава бях по-умна — казвам аз и си мисля как се вслушах във вътрешния си глас онази нощ, когато му казах „да“. Години наред съжалявах за това. Съжалявах заради него. Дори съжалявах заради нея. Но сега разбирам, че има изкупление и красота в един инцидент, станал от любов. Сега разбирам, че тя е най-хубавото нещо, което съм сътворила.

Той отпива голяма глътка от бирата си и се усмихва на себе си.

— Какво? — питам аз и очаквам нещо важно.

Той ми хвърля поглед, който помня добре — същия онзи поглед, който видях в двора на Джейни.

— Може и да си била по-умна тогава, но сега си по-хубава — поклаща глава той. — По дяволите!

Усмихвам се смаяна. Последното нещо, което съм очаквала тази вечер е комплимент.

— Ти също — признавам аз и в стомаха си усещам пърхането на пеперуди.

Той повдига вежди, вика бармана да плати сметката и казва, че е по-добре да тръгва.

— Помня какво се случва, когато пия с теб.

— Ти пиеше „Доктор Пепър“ онази нощ — усмихвам му се аз.

— Така ли? — учудва се той.

Кимвам.

— Е, тогава, помня какво се случва, когато ти пиеш. Възползваш се от мен.

Разбирам, че се шегува, но сърцето ми ще изхвръкне.

— Не си тръгвай — прошепвам аз.

— Трябва — впива очи в мен. — Но може би ще се видим отново. На дипломирането на Кърби от колежа.

— Не мисля, че ще отиде да учи в колеж — заявявам аз.

— О, отива — намигва ми той, сякаш знае важна новина. И се обзалагам, че е така. — Значи ще се видим след четири години?

Кимвам, но му казвам, че много се надявам да можем да поговорим и преди това. Той напомня, че знам къде да го намеря. „При Зелда“ е отворен триста шейсет и пет дни в годината.

Поглеждам го с надежда. Това ми прозвучава почти като покана.

— А откъде това име „При Зелда“, между другото? — полюбопитствах аз. Опитвам се да си спомня името на майка му и така ми се иска да поговорим за нея тази вечер. Иска ми се да поговорим за толкова много неща.

— От „Великият Гетсби“ любимата ми книга — отвръща той. — Франсис Скот Фицджералд я е посветил на Зелда.

— На съпругата си?

— Да. На откачената си съпруга, която неясно защо е обичал толкова — той ме поглежда красноречиво. — Знаеш ли какъв е техният общ епитаф? Цитат от книгата… Детето им го е избрало.

— Какъв? — питам аз.

— Тъй се борим с вълните, кораби срещу течението, непрестанно отнасяни назад в миналото — рецитира го той с притворени очи.

Не мога да откъсна поглед от онези негови проницателни синьо-сиви очи, които се взират в моите.

— А сега — казва той и оставя две банкноти на бара — наистина трябва да вървя.

— Добре — преглъщам мъчително аз. — Само запомни…

— Какво? — Той става от стола си и застава толкова близо до мен, че краката ни почти се докосват и усещам топлия му дъх на лицето си.

Поемам дълбоко дъх и продължавам:

— Може да бягаш. Но няма да успееш да се скриеш.

— Чувал съм го някъде — отвръща той и се подсмихва и ми се струва, че добре помни думите си от онази незабравима нощ. Струва ми се, че помни абсолютно всичко.

Вдига ципа на якето си и ми кимва за довиждане. После излиза от бара, а аз оставам да си повтарям разговора ни, целия ден и нощта, в която допуснахме съвършената си грешка под вентилатора в спалнята на родителите на Джейни. Поръчвам си още една чаша вино, за да удавя неистовата самота, която ме смазва. За момент усещам, че Питър ми липсва, и после осъзнавам, че не ми липсва Питър, а идеята за това, което някога си мислех, че споделяме. Мисля за кариерата си и за онова, което искам пиша, когато този сериал най-сетне приключи, все едно дали защото ще го свалят от екран, или защото ще се откажа.

Знам, че искам да разкажа друга история. Дори вече имам идея за главните герои — талантлив музикант и одухотворената му дъщеря, и началото на съвместния им път. Не знам докъде ще стигнат, нито накъде точно са се запътили, но това няма значение. Ще имам много време да си го изясня по-нататък. Време да разбера къде ще ме отнесе течението. Засега ще стоя сама в този хотелски бар в Сейнт Луис и ще допия виното си. Не съм планирала точно това, нито този ден, нито този момент, нито тези странни отношения — и стари, и нови. Въпреки това се чувствам спокойна и уверена, че поне веднъж съм точно там, където трябва да бъда.

Благодарности

Преди всичко бих искала да благодаря на моите предани читатели от Атланта, Рио до Варшава и навсякъде по света, затова че придават смисъл и удоволствие на работата ми. Общуването с вас чрез Фейсбук, Туитър, в самолетите и на представянията на тази книга ми помагат да преодолявам всички болезнени творчески кризи и ми напомнят защо продължавам да разказвам истории. Благодаря ви, че ги четете.

Безкрайни благодарности на Дженифър Ендърлин, моя редакторка от началото на това пътешествие. Благодаря за всичко, особено за компетентните препоръки (най-добрите забележки, които някога съм виждала!), които издигат книгите ми на едно по-високо ниво.

Благодаря на Стивън Лий, мой издател и близък приятел. Колко далеч стигнахме заедно след подписването на първия ни договор в „Бордърс“, когато управителят помоли хората да отидат на втория етаж, за да послушат Емили Гифин.

Благодаря на още толкова много хора в печатница „Сейнт Мартинс“, включително на Сали Ричардсън (как е възможно да си толкова елегантна жена!), на Матю Шиър (заради невероятния му смях) и на любимеца ми Джон Мърфи. Благодаря също на Джес Доудс, Мат Балдачи, Джийн-Мари Хъдзън, Пол Хочман, Нанси Трипък, Ан Мари Толбърг, Сара Гудман, Кейти Джинда, Бейли Ъсдин, Стефани Дейвис и целия Бродуей и всички разпространители на Пето авеню. Едно голямо браво на Олга Гарлик за артистичния й талант — и невероятния прасковен коктейл за корицата.

Изключително съм благодарна на Тереза Парк, моята агентка от световна класа и екипа й — Емили Суит, Абигейл Куунс и Пит Нап. Никой друг не би свършил по-добра работа за клиента си — искрено ви харесвам.

Благодаря на всички онези, които ми помогнаха за ръкописа, особено на Кевин А. Гарнет за въвеждането ми в света на телевизията; на Лиза Елин Пондър, Дъг Елгин и Макгро Милхейвън за всичко, свързано със Сейнт Луис; на Алисън Уениг Жакатот и Дженифър Ню за бележките ви, свързани с Ню Йорк (иначе Кърби щеше да си е още на моста Трайбъроу); Адам Дюриц и Ивон Бойд за четирите цента за барабаните; на Александра Шели за помощта й в първите етапи на тази книга. Благодаря и на Моли Смит и Мора Лъбел за красивия ми и добре функциониращ сайт. (Посетете www.emilygiffin.com!)

Нямам достатъчно думи да изкажа своята благодарност към семейството и приятелите си — за моралната ви подкрепа и за търпението да изслушвате всичките ми оплаквания за това как няма да успея в срок. (Един съвет към колегите писатели: нощувки в хотел, румсървис и пиене на вино, докато гледате филмите на Дженифър Анистън няма много да ви помогнат да се справите навреме.) Признавам си за една редакционна бележка, която не поправих: Кърби е зачената през 1995 по време на дългата гореща вълна в Чикаго, но в книгата е на осемнайсет. Просто я прочетете пак след две години и всичко ще си дойде на място.

Дълбок поклон към моята асистентка и довереница Кейт Браун Бакдейвид, както и на удивителната Марта Ариас, за всичко, което правите, за да поддържате ред и чистота в живота ми. Щастлива съм да ви виждам всяка сутрин.

Специални благодарности на Нанси Лекрой Молър, Мери Ан Алгин и Сара Гифин за неуморния ви принос към многобройните чернови на този ръкопис (както и на всяка книга преди тази). Преди десет години вие, трите, първи се запознахте с Рейчъл и Дарси. Благодаря ви, че ме окуражихте да ги представя на света.

И преди всичко, изказвам огромна благодарност и безкрайната си любов към четирите ми най-скъпи същества — Бъди, Едуард, Джордж и Хариет. Мощно ура за отбор Блаха!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.